ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Номер провадження: 22-ц/819/846/26 
Єдиний унікальний номер справи: 766/2946/26
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2026 року   м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого  Приходько Л. А.,
суддів:  Базіль Л. В.,
Радченка С.В.,
секретар Андреєва В.В.,
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересована особа – Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса),

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лодига Марина Тарасівна, на ухвалу Херсонського міського суд Херсонської області від 10 березня 2026 року, у складі головуючого судді Кузьміної О.І., 
встановив:

У березні 2026 року адвокат Лодига М.Т., яка діє від імені ОСОБА_1 , звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. 
В обґрунтування заяви адвокат Лодига М.Т. зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати заявниці - ОСОБА_2 у м. Старий Оскол, Белгородська область, російська федерація, де і було зареєстровано факт її смерті.
Оригіналу свідоцтва про смерть заявниця не має, лише його копію і довідку про смерть матері. Обставини смерті матері заявниці на території російської федерації заважають останній здійснити належну реєстрацію цього юридичного факту на території України та отримати свідоцтво про смерть відповідно до норм законодавства України.
Зазначає, що звернення до органів державної реєстрації актів цивільного стану є неможливим у даному випадку, оскільки смерть настала на території держави окупанта, а відтак отримати документ, визначений вище вказаними нормами законодавства, є неможливим. Разом з тим, заявниця не має ні оригіналу, ні дублікату свідоцтва про смерть ОСОБА_3 . Оригінал свідоцтва про смерть в російській федерації отримали особи, які ховали її матір. З огляду на збройний конфлікт між російською федерацією та Україною, заявник позбавлена фізичної можливості як на звернення за дублікатом свідоцтва про смерть на території держави-агресора, так і на апостилювання цього документа відповідними органами російської федерації, яким надаються повноваження на проставлення апостиля. Отже, єдиною підставою для державної реєстрації смерті, в даному випадках, є рішення суду про встановлення факту смерті. Оскільки смерть особи є юридичним фактом, який має наслідки припинення, зміни або виникнення багатьох правовідносин, тому має безпосереднє значення для реалізації заявницею своїх прав, зокрема і права спадкування.
На підставі наведеного представник заявниці просила суд встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки Тернопільської області, Кременедського району, с. Федьківці, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Старий Оскол, Белгородська область, російська федерація.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10 березня 2026 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.
Ухвала мотивована тим, що оскільки факт смерті ОСОБА_3 відбувся на території російської федерації, що зареєстровано компетентними органами російської федерації, а не на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, то заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в спеціальному порядку, встановленому статтею 317 ЦПК України. Встановлення факту смерті, про який просить ОСОБА_1 у своїй заяві, неможливе і на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України.
Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Лодига М.Т. подала апеляційну скаргу, сформувавши її в системі «Електронний суд», в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (вирішення питання про відкриття провадження).
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що для прийняття державними органами свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , на основі постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», вона щонайменше має мати оригінал вказаного документу, а не його фотокопію, на що суд не звернув увагу. 
Звертаючись до суду ОСОБА_1 вказувала, що не має можливості отримати оригінал свідоцтва про смерть, а неможливість отримання свідоцтва про смерть матері, яка померла на території країни агресора, позбавляє її можливості реалізувати право на прийняття спадщини, що залишилась на території України після смерті матері. 
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції фактично створює для заявника ситуацію, за якої реалізація її цивільних прав (спадкування) стає неможливою. Відсутність у заявниці оригіналів документів про смерть матері, що виданні органами країни-агресора вказують на те, що заявниця опинилась у колі правової невизначеності і єдиною інстанцією, для вирішення цього питання, є суд. Відмова у розгляді заяви є «надмірним формалізмом», який нівелює саму суть права на судовий захист.
Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу представник заінтересованої особи – Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), не скористався.
Заявниця ОСОБА_1 , її представник – адвокат Лодига М.Т. та представник заінтересованої особи, які належним чином були повідомлені про місце, дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності не заявляли. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх явка обов`язковою не визнавалась, доказів поважності причин неявки у судове засідання не надано, а відповідно до ч.2ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце її розгляду не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки станом на день розгляду заяви, свідоцтво про смерть, видане на території російської федерації, не потребує будь-якої легалізації, тому свідоцтво про смерть ОСОБА_2 має бути прийнято органами державної влади як доказ її смерті, оскільки підтверджує цей факт. Доказів наявності у неї перешкод у цьому, не прийняття такого документа державними органами чи посадовими особами України не надано. Повторна реєстрація смерті особи законодавством України не передбачена. Суд не може підміняти державний орган, приймаючи рішення, та вирішувати питання, які належать до компетенції іншого суб`єкта владних повноважень.
Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Так, у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2024 року у справі № 367/3690/24, на яку посилається апелянт у своїй скарзі, зазначено, що «звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті, ОСОБА_1 вказував, що неможливість отримання свідоцтва про смерть батька, який помер на території країни агресора, позбавляє його можливості реалізувати право на прийняття спадщини, що залишилась на території України після смерті батька».
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту смерті, ОСОБА_1 вказувала, що неможливість отримання свідоцтва про смерть матері ОСОБА_3 , яка померла на території країни агресора, позбавляє її можливості реалізувати право на спадкування після смерті матері.
З огляду на вищенаведені норми процесуального права, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку, встановленому пунктом 8 частини першої статті 315 і статтею 317 ЦПК України, тобто про відсутність передбачених ЦПК України можливостей встановлення судом факту смерті особи на території іноземної держави. Помилковість таких висновків полягає у тому, що невизначеність норм процесуального права не може тлумачитись проти заявника і обмежувати її право на судовий захист, у тому числі у справах окремого провадження, оскільки в Україні юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Суд першої інстанції наведеного не врахував, та дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки факт, який просить встановити заявниця ОСОБА_1 , може бути встановлений лише у судовому порядку, оскільки законодавчо не визначено іншого порядку встановлення такого факту.
Отже, у суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав відмовляти у відкритті провадження за поданою ОСОБА_1 заявою, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.
За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо відмови у відкритті провадження є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 374, 379, 381, 382, 383, 384, 389 апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Лодига Марина Тарасівна, задовольнити.
Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 10 березня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий         Л.А. Приходько

Судді:          Л.В. Базіль

С.В. Радченко