П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2026 року м. Київ

Справа № 757/49875/25-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/9004/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» на рішення Печерського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л. 22 січня 2026 року в м. Київ,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В
Короткий зміст позовних вимог.

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з ДП «Управління справами Фонду державного майна України»:
- заборгованість по заробітній платі у розмірі 276 634 грн; 
- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з 21 липня 2025 року по дату винесення рішення;
- моральну шкоду у розмірі 5 000 грн;
- витрати з оплати судового збору у розмірі 1 211, 20 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 перебувала на посаді фахівця по роботі з персоналом ДП «Управління справами Фонду державного майна України». 
Наказом ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 14 липня 2025 року № 40 «Про звільнення ОСОБА_1 » її було звільнено із займаної посади 18 липня 2025 року за згодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. 
Позивач зазначає, що в день звільнення відповідачем порушено вимоги ст. ст. 115, 116 КЗпП України та не здійснено повного розрахунку по заробітній платі. 
Згідно довідки ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 18 липня 2025 року № 157/вс, сума нарахованих, але не виплачених їй грошових коштів, становить 298 452,96 грн. 
Вказує, що відповідачем 01 серпня 2025 року частково було сплачено заборгованість по заробітній платі у розмірі 21 818,96 грн. Отже сума боргу із виплати заробітної плати, становить 276 634 грн. 
Крім того, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні з відповідача на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з 21 липня 2025 року по дату винесення рішення. 
Водночас, просить стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 січня 2026 року позов ОСОБА_1  до ДП «Управління справами Фонду державного майна України» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. 
Стягнуто з ДП «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1  заборгованість по заробітній платі у розмірі 226 004,48 грн, без урахування податків та зборів. 
Стягнуто з ДП «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 липня 2025 року по 21 січня 2026 року у розмірі 113 002,24 грн, без урахування податків та зборів. 
Стягнуто з ДП «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1  відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. 
Стягнуто з ДП «Управління справами Фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1  витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн. 
Стягнуто з ДП «Управління справами Фонду державного майна України» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. 
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах одного місяця.
Вирішуючи спір в частині стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 226 004,48 грн, районний суд врахував часткове погашення відповідачем заборгованості (276 634 (сума боргу на дату подання позову) - (50 629,52 грн сплачені після відкриття провадження у справі) та з урахуванням визнання боргу в цій частині вважав, що вказана вимога є обґрунтованою та підлягає до задоволення.
Також суд врахував обставини, у зв`язку з якими виникла затримка в розрахунку з позивачем при звільненні, очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, дій позивача та відповідача та дійшов висновку про необхідність зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 113 002,24 грн, що у свою чергу забезпечить дотримання розумного балансу між інтересами державного підприємства та працівника, який звільнився. 
Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5 000 грн, суд прийшов до висновку, що порушення трудових прав позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало додаткових зусиль для організації життя позивача, зокрема вона перебувала у постійному пошуку додаткових засобів існування, враховуючи зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги.

Не погодився із рішенням суду першої інстанції відповідач ДП «Управління справами Фонду державного майна України», його представником подана апеляційна скарга, в якій він зазначається, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповно з`ясованих обставин у справі. 
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що статтею ст. 117 КЗпП України обмежено виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку 6 місяцями, тобто до 18 січня 2026 року,а тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку по день ухвалення судового рішення не підлягають задоволенню, оскільки стягнення середнього заробітку обмежується 6 місяцями.
Посилається на те, що поза увагою суду першої інстанції залишилися ті обставини, що 6-місячний строк нарахування середнього заробітку завершується 18 січня 2026 року, в той час коли суд першої інстанції присудив стягнення середнього заробітку по 21 січня 2026 року, тобто поза межами 6-місячного граничного строку.
Зазначає, що оскільки присуджена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 113 002,24 грн є завищеною, то з урахуванням принципів розумності, справедливості та добросовісності, існують підстави для зменшення судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню із відповідача.
Окрім цього, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розміру завданої моральної шкоди.
Зазначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Звертає увагу, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом, однак позивачем таких доказів суду не надано. 
Вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є недоведеними, а тому позов в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 січня 2026 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи та процесуальні дії суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та таким, що винесено з дотриманням принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні розміру компенсації.

В судовому засіданні ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, у зв`язку з цим колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що в порядку ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції за змістом оскаржується відповідачем лише в частині задоволених вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та відшкодування моральної шкоди, тому в іншій частині рішення суду не становить предмет апеляційного перегляду, так як виходить за межі доводів апеляційної скарги. 

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Фактичні обставини справи.

Зі справи вбачається, що наказом ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 04 лютого 2022 року № 7 «Про прийняття фахівця по роботі з персоналом» ОСОБА_1 прийнято на посаду фахівця по роботі з персоналом підприємства з 07 лютого 2022 року. (а.с. 8)
Наказом ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 14 липня 2025 року № 40 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 18 липня 2025 року за згодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. (а.с. 9)
Вказані обставини також підтверджуються записами до трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 12) 
Відповідно до довідки ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 18 липня 2025 року № 0000-000004, заборгованість по виплаті заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 становить 298 452, 96 грн. (а.с. 10)
Згідно з довідкою ДП «Управління справами Фонду державного майна України» від 18 липня 2025 року № 158/ВС, ОСОБА_1 за травень 2025 року нараховано заробітну плату у розмірі 38 500 грн, за червень 2025 року у розмірі 22 000 грн, тому середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 із розрахунку за два останніх повних відпрацьованих місяця становить 1779,41 грн (а.с. 11)
01 серпня 2025 року ДП «Управління справами Фонду державного майна України» перерахувало на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 21 818,96 грн з призначенням платежу заробітна плата за червень 2025 року, що підтверджується скріншотом з мобільного застосунку. (а.с. 13)
Згідно з платіжними інструкціями № 1207 від 06 жовтня 2025 року на суму 30 517,19 грн, № 1198 від 06 жовтня 2025 року на суму 10 000 грн, та № 1188 від 06 жовтня 2025 року на суму 10 112,33 грн ДП «Управління справами Фонду державного майна України» перерахувало на рахунок позивача грошові кошти з призначення платежу: зарплата за травень 2025 року, зарплата за червень 2025 року та зарплата за липень 2025 року. (а.с. 26-28)
Окрім цього ДП «Управління справами Фонду державного майна України» після відкриття провадження у справі частково сплатив заборгованість у розмірі 50 629,52 грн, що підтверджується скріншотами з мобільного застосунку, а саме: 09 жовтня 2025 року було здійснено оплату на суми 10000 грн, 10112,33 грн, 30517,19 грн. (а.с. 30-32) 

Застосовані норми права.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. 
Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
За приписами статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Положеннями ст. 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц вказала, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Верховним Судом вироблено підхід, при якому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13 та постановах Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі №754/9761/21 та від 04 квітня 2024 року у справі №201/8088/21.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 вказала на те, що при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд повинен оцінювати його співмірність з урахуванням конкретних обставин справи та забезпечення балансу інтересів сторін трудових правовідносин.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 
Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
Тобто, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує, конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань, яких позивач зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою роботодавця щодо неї, глибину душевних страждань, що позбавило можливості тривалий час користуватись своїми коштами, належними при звільненні; ступень вини роботодавця, який з різних причин не забезпечив виконання вимог статті 116КЗпП України на день звільнення позивача з роботи

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд

З матеріалів справи вбачається, що позивач була звільнена з посади 18 липня 2025 року на підставі п. 1 ст. 35 КЗпП України. Відповідач не заперечує обставини відсутності здійснення ним повного розрахунку з позивачем при звільненні. Наступний день після звільнення є вихідним, відтак перебіг строку затримки розрахунку розпочався з 21 липня 2025 року.
Аналіз наведених вище норм чинного законодавства вказує на те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Частиною 1 статті 117 КЗпП України встановлено, що виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується граничним строком - 
не більш як за шість місяців.
Для позивача цей шестимісячний строк розпочався 21 липня 2025 року та закінчився 18 січня 2026 року, що за графіком п`ятиденного робочого тижня становить 130 робочих днів.
Згідно з довідкою відповідача № 158/ВС, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1779, 41 грн. Отже, повний розмір середнього заробітку за обмежений законом період у 130 робочих днів становить 231 323,30 грн (130 днів х 1779,41 грн).
Суд першої інстанції ухвалив стягнути з відповідача середній заробіток у розмірі 113 002, 24 грн, зменшивши його суму з урахуванням очевидної неспівмірності та задля дотримання розумного балансу інтересів сторін.
Колегія суддів зазначає, що хоча суд першої інстанції у рішенні помилково вказав період по 21 січня 2026 року (133 робочих дні), присуджена до стягнення сума (113 002,24 грн) є майже вдвічі меншою за максимальну суму середнього заробітку, яку закон дозволяє стягнути за граничні 6 місяців затримки (231 323,30 грн).
Оскільки визначена судом сума повністю покривається встановленим ч. 1 ст. 117 КЗпП України шестимісячним лімітом і не перевищує його, права відповідача не порушено. Вказана сума є справедливою компенсацією та доводами апеляційної скарги не спростовується, а тому рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Крім того, позивач у позовній заяві просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 
Частково задовольняючи вказану вимогу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що порушення трудових прав позивача (невиплата належних коштів при звільненні) призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало додаткових зусиль для організації життя, зокрема вона перебувала у постійному пошуку додаткових засобів існування.
Враховуючи зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди у сумі 2 000 грн. Доводи відповідача про повну недоведеність шкоди спростовуються встановленими обставинами справи щодо тривалого розрахунку, тому рішення суду в цій частині залишається без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів зазначає, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 січня 2026 року в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на основі повного і всебічного дослідження обставин справи та наявних у ній доказів.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильного нарахування середнього заробітку та повної недоведеності моральної шкоди не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
З огляду на викладене, апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 24 червня 2026 року.