Справа № 756/9440/25
Провадження № 2/761/3667/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді -      Фролової І. В.,
секретаря судового засідання -    Коломійця А.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
У своїй позовній заяві просила суд: 
1) Визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль Hyundai i30 2007 року виробництва, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .
2) Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти, отримані від продажу автомобіля Hyundai i30 2007 року виробництва, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , що у гривневому еквіваленті, за курсом НБУ станом на 24 грудня 2024 року складає 238 524, 80 грн., який був спільним майном подружжя, набутим під час шлюбу, у розмірі половини від його вартості, яка складає 119 262, 40 грн.
Просила суд також стягнути з ОСОБА_2 на свою користь судові витрати, а саме витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211, 20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.
Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що за час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем набуто автомобіль Hyundai i30 2007 року виробництва, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .
14 лютого 2024 року відповідач здійснив продаж вказаного транспортного засобу, за твердженням позивача, за 5 690 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 238 524, 80 грн.
ОСОБА_1 також вказує, що ОСОБА_2 відмовився від сплати коштів позивачці у розмірі половини вартості автомобіля. 
26 вересня 2024 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі 756/9246/24 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Вказані обставини стали підставою для звернення із позовною заявою до суду.
На підставі ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року справу направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2025 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.
10 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому ОСОБА_2 вказує, що на підтвердження реальної вартості та джерела придбання транспортного засобу відповідачем надано договір купівлі-продажу від 10.03.2021 року, відповідно до якого автомобіль було придбано за 800 євро, а також митну декларацію, яка підтверджує цю вартість. 
Відповідач також зазначає, що транспортний засіб Hyundai i30, 2007 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 був офіційно переоформлений на нового власника 14 лютого 2024 року, а шлюб між сторонами було розірвано 26 вересня 2024 року, отже, на момент розірвання шлюбу спірний автомобіль вже не перебував у спільній сумісній власності подружжя, оскільки право власності на нього було передано іншій особі ще до припинення шлюбу.
ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву також вказує, що після продажу автомобіля переказав на банківський рахунок позивачки суму 74 825 грн. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2026 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).
Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).
За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. 
За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне.
Судом встановлено, та вказане не було спростовано сторонами, що 10 липня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), актовий запис №611.
10 березня 2021 року ОСОБА_2 придбано автомобіль Hyundai i30 2007 року виробництва, VIN НОМЕР_1 , вартістю 800 євро, що підтверджується митною декларацією.
14 лютого 2024 року вказаний транспортний засіб продано та зареєстровано на ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .
26 вересня 2024 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі №756/9246/24 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.
Щодо визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно,, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (друга статті 71 Сімейного кодексу України).
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.
Відповідно до висновку у Постанові ВС КЦС 23 червня 2022 року, справа № 644/2842/17, провадження № 61-6879св20 зазначено: спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя доказування покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Автомобіль Hyundai i30 2007 року виробництва, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 14 лютого 2024 року був зареєстрований за ОСОБА_3 , отже вибув зі спільної власності подружжя до розірвання між сторонами шлюбу рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2024 року у справі №756/9246/24.
Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Оскільки зареєстрованим у встановленому законодавством порядку власником автомобіля є ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , право власності якої є таким, що набуте правомірно, суд не вбачає підстав для визнання автомобіля Hyundai i30 2007 року виробництва, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
У позовній заяві позивач також стверджує, що відповідач, користуючись її відсутністю в України, продав без її відома та згоди автомобіль Hyundai i30 2007 року виробництва, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , за 5 690 доларів США, що у гривневому еквіваленті, за курсом НБУ станом на 24 грудня 2024 року складає 238 524, 80 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Незгода ОСОБА_1 з відчуженням автомобіля не є безспірним свідченням порушення її прав на момент вчинення реєстраційних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Разом з тим, позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували правомірність відчуження автомобіля Hyundai i30 2007 року виробництва, VIN НОМЕР_1 , у лютому 2024 року або вказували на наявність заперечень проти такого правочину. 
За таких обставин, оскільки правова презумпція згоди на розпорядження спільним майном не була спростована у встановленому законом порядку, а факт належності автомобіля іншій особі на підставі чинного правочину є підтвердженим, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог у цій частині.
Щодо відшкодування коштів, отриманих від продажу автомобіля, суд дійшов до наступного висновку.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Позивач просить стягнути грошову компенсацію у розмірі половини вартості автомобіля Hyundai i30 2007 року виробництва, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , а саме 119 262, 40 грн.
Однак, суд зауважує, що позивачем на надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вартості автомобіля у розмірі 238 524, 80 грн. на момент його відчуження. Натомість єдиним підтвердженим вартості автомобіля Hyundai i30 є митна декларація, згідно з якою вартість майна становить 800 євро, а відтак розмір належної позивачеві половини цієї вартості складає 400 євро. 
Після відчуження автомобіля Hyundai i30 2007 року виробництва, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 перераховано на рахунок ОСОБА_1 74 825 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 26 лютого 2024 року, від 29 лютого 2024 року, від 15 березня 2024 року, від 16 березня 2024 року, від 30 квітня 2024 року, від 28 червня 2024 року, від 23 липня 2024 року, від 21 серпня 2024 року, від 30 серпня 2024 року, від 27 серпня 2024 року, від 02 листопада 2024 року.
Окремо суд зауважує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів розрахунок вартості автомобіля у сумі 119 262,40 грн., а факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів, спрямованих на відшкодування вартості відчуженого автомобіля, підтверджений платіжними інструкціями, суд не вбачає правових підстав для стягнення грошових коштів у розмірі 119 262,40 грн.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.
На підставі викладено, та з урахуванням ст. 60, 61, 69, 70, 71СК України, керуючись ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Реквізити учасників справи:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ,
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .
Повний текст рішення виготовлений 27 травня 2026 року.

Суддя: