Справа № 367/2014/26
Провадження №3/367/633/2026

ПОСТАНОВА
Іменем України

09 червня 2026 року         м. Ірпінь

Суддя Ірпінського міського суду Київської області Третяк Я.М., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з ВП № 1 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області, про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановила:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД № 969966 від 27.01.2026 – 27.01.2026 близько 17.00 год в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 вчинила відносно свого чоловіка ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, чим могла бути завдана шкода здоров`ю ОСОБА_2 .
За протоколом ОСОБА_1 вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
У судовому засіданні ОСОБА_1 свою провину не визнала, зазначила, що саме вона є жертвою домашнього насильства з боку свого чоловіка ОСОБА_2 , з яким нею в судовому порядку було ініційовано процес розлучення. ОСОБА_1 зазначила, що її чоловік неодноразово застосовував відносно неї фізичне насильство, систематично намагається увірватися до її житла, у зв`язку з чим відносно нього працівниками поліції вже неодноразово було винесено термінові заборонні приписи. Зазначила, що ОСОБА_2 постійно її залякує, приходить до її місця проживання, перелазить через паркан, грюкає у вікна. Також, ОСОБА_1 зазначила, що 15.01.2026 ОСОБА_2 ще з двома раніше невідомим їй чоловіками намагалися зламати вхідні двері до будинку, у процесі чого у вхідних дверях було вибито скло. Також зазначила, що 27.01.2026 її чоловік ОСОБА_2 черговий раз намагався протиправним способом проникнути до її будинку, згоду на що вона йому не надавала. Оскільки такі дії з боку ОСОБА_2 відбувалися вже не вперше, у той момент, коли він через розбите скло проник до приміщення будинку, ОСОБА_1 дуже злякалася, ці дії викликали в неї страх за власну безпеку, тому вона змушена була захищатися та з метою припинення протиправних дій розбризкала в бік ОСОБА_2 газовий балончик. На цьому протиправні дії ОСОБА_2 не закінчилися і, перебуваючи на сходах перед входом у будинок, її чоловік застосував до неї фізичну силу та скинув її зі сходів, внаслідок чого вона впала на землю та вдарилася головою. Свідком цих подій була сусідка ОСОБА_3 . ОСОБА_1 зазначала, що її чоловік ОСОБА_2 і раніше неодноразово вчиняв відносно неї насильство, внаслідок чого вона неодноразово зверталася до травматологічного пункту за місцем проживання. На підтвердження цих обставин було надано відповідні медичні довідки.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_1 – адвокат Новак Н.Ю. просила суд закрити провадження у вказаній справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Захисник зазначала, що викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини не відповідають дійсним стосункам, що склалися між ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_2 . Подія 27.01.2026 відбулася внаслідок тривалого конфлікту та систематичного домашнього насильства з боку ОСОБА_2 . До того ж, 27.01.2026 протокол про адміністративне правопорушення з приводу вчинення домашнього насильства було складено і відносно ОСОБА_2 , а також йому було видано терміновий заборонний пристрій строком на 10 діб. Захисник також зазначила, що Ірпінським міським судом Київської області було ухвалено рішення про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 строком на 2 місяці та йому, серед іншого, було заборонено наближатися до місця проживання ОСОБА_1 . За таких обставин, захисник вважає, що дії ОСОБА_1 не можуть розцінюватися як домашнє насильство відносно ОСОБА_2 , оскільки такі дії носили вимушений характер та були спрямовані на припинення агресивної поведінки ОСОБА_2 і забезпечення особистої безпеки, що за своєю природою відповідає стану необхідного самозахисту, а тому дії ОСОБА_1 не можуть розцінюватися як протиправні. Захисник зазначає, що 27.01.2026 ОСОБА_2 насильницьким способом проник на територію домоволодіння ОСОБА_1 , що викликало в останньої обґрунтований страх за власну безпеку та змусило вживати заходів самозахисту, спрямовані виключно на звільнення від її фізичного утримання. 
У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснював, що він та його дружина ОСОБА_1 , з якою вони тривалий час перебували в шлюбі, спільно проживали в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У жовтні 2025 року між ним та його дружиною ОСОБА_1 було укладено шлюбний договір, за яким все майно, набуте під час шлюбу, після розірвання шлюбу вважалося б особистим майном його дружини. У грудні 2025 року його дружина, не повідомляючи його, ініціювала в судовому порядку процес розірвання їх шлюбу. У зв`язку з цим між подружжям виникають постійні сварки, у тому числі, у зв`язку з тим, що його дружина перешкоджає йому в тому, щоб він міг самостійно забрати свої речі, які залишалися в будинку. ОСОБА_2 зазначив, що 27.01.2026 він у черговий раз намагався потрапити додому, але його дружина знову влаштувала сварку, не пускала його додому і у той момент, коли він входив додому, застосувала відносно нього газовий балончик. ОСОБА_2 зазначив, що, перебуваючи на сходах біля будинку, у той момент, коли він намагався відібрати в дружини газовий балончик, ОСОБА_1 впала зі сходів. Також, ОСОБА_2 зазначив, що наразі в судовому порядку вирішується спір між ним та його дружиною щодо шлюбного договору.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Бондаренко Д.Г. у судовому засіданні зазначив, що конфлікт між подружжям виник через укладений шлюбний договір, після підписання якого ОСОБА_1 перешкоджає в доступі до свого місця проживання ОСОБА_2 , а тому просив суд притягнути ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, оскільки 27.01.2026 вона застосувала сльозогінний газ до ОСОБА_2 , внаслідок чого йому прийшлось звертатися до медичної установи.
Свідок ОСОБА_4 у суді пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 27.01.2026 вона стала очевидцем сварки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема зазначила, що почула крик сусідки, підійшовши до її двору, вона побачила ОСОБА_1 , яка лежала на землі, а ОСОБА_2 у цей час стояв на сходах до будинку.
Заслухавши особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілого, свідка, дослідивши матеріали, додані до протоколу про адміністративне правопорушення та надані учасниками, суд дійшов такого висновку.
Диспозицією частини 1 статті 173-2 КУпАП передбачено, що вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, є умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення тягне за собою юридичну відповідальність.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч.1 ст. 173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Відповідно до ст.ст. 245, 280 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення має забезпечувати повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, що сприяє постановленню законного та обґрунтованого рішення, яке виключало б його двозначне тлумачення і сумніви щодо доведеності вини певної особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
З`ясовуючи ці обставини, необхідно виходити з положень ст. 251 КУпАП, згідно з якими доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до положень КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно з вимогами частини першої, другої статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Положеннями статті 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 10 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.
Згідно з вимогами ст. 19 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані необхідної оборони, тобто при захисті державного або громадського порядку, власності, прав і свобод громадян, установленого порядку управління від протиправного посягання шляхом заподіяння посягаючому шкоди, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Відповідно до положень ст. 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.п.2, 3 постанови від 26.04.2002 № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. Суспільно небезпечне посягання на законні права, інтереси, життя і здоров`я людини, суспільні інтереси чи інтереси держави може викликати в особи, яка захищається, сильне душевне хвилювання. Якщо в такому стані вона не могла оцінювати відповідність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту, її дії слід розцінювати як необхідну оборону.
Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на момент інкримінованих останній дій були подружжям, між якими тривав процес розлучення.
Також, встановлено, що, перебуваючи в шлюбі, 14.10.2025 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюбний договір, за яким було визначено режим власності на майно, набуте під час шлюбу.
Наразі між сторонами триває судовий спір щодо чинності вказаного договору.
Також, судом встановлено, що 06.01.2026 відносно ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, яким йому було інкриміновано вчинення 06.01.2026 домашнього насильства психологічного характеру відносно ОСОБА_1 . Цього ж дня, працівниками поліції відносно ОСОБА_2 було видано терміновий заборонний припис строком на одну добу.
Окрім того, 27.01.2026 відносно ОСОБА_2 було складено два протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за якими йому було інкриміновано вчинення 15.01.2026 та 27.01.2026 домашнього насильства психологічного характеру відносно ОСОБА_1 
27.01.2026 працівниками поліції було видано терміновий заборонний припис відносно ОСОБА_2 строком на 10 діб.
Наразі за вказаними протоколами відсутні судові рішення, які б набрали законної сили.
Також, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16.02.2026 було задоволено заяву ОСОБА_1 та видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 з покладенням на нього обов`язку не наближатися протягом двох місяців до місця проживання ОСОБА_1 .
ОСОБА_2 не заперечував того, що 06.01.2026 та 15.06.2026 він також намагався потрапити до будинку за місцем проживання ОСОБА_1 , оскільки зазначений будинок він фактично вважає і своїм.
Фактично між сторонами наявний продовжуваний конфлікт, у тому числі, з приводу належності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому фактично зареєстрована та проживає ОСОБА_1 та який за шлюбним договором подружжя визнало особистою приватною власністю дружини.
Оскільки ОСОБА_2 не визнає умови шлюбного договору 27.01.2026 він знову прибув до згаданого будинку, всупереч волі ОСОБА_1 переліз через зачинений паркан та, незважаючи на заперечення ОСОБА_1 , зайшов до будинку через розбите скло у вхідних дверях, яке було пошкоджено під час його попереднього візиту. 
З огляду на викладене, судом встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово прибуває за місцем проживання ОСОБА_1 , всупереч її волі потрапляє до будинку, що у тому числі супроводжується пошкодженням майна. Такі події створюють між сторонами сталі конфліктні відносини.
Водночас, системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.
У той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.
Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.
Тобто, факт вчинення конфлікту, навіть між особами, визначеними Законом, сам по собі не може свідчити про факт скоєння насильства.
Водночас, домашнє насильство характеризується такими ознаками: умисність (з наміром досягнення бажаного результату); спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство.
Для наявності складу адміністративного правопорушення щодо вчинення домашнього насильства є обов`язковим одночасне існування вищевказаних ознак, у разі відсутності хоча б однієї із ознак дії особи не можна розцінювати як насильство.
Натомість, на переконання суду, систематичність дій ОСОБА_2 щодо спроб поза волею ОСОБА_1 потрапити до належного їй будинку, участь у таких подіях сторонніх осіб, які брали участь у примусовому відкритті дверей будинку та, як наслідок, їх пошкодження, цілком логічно були сприйняті ОСОБА_1 як реальна загроза своїй безпеці, тому в даному випадку її дії були спрямовані на припинення дій самого ОСОБА_2 , оскільки останній фізично її переважає, а стрімкість розвитку подій не дозволяло їй 27.01.2026 іншим чином зупинити його.
За таких обставин, суд вважає, що 27.01.2026 ОСОБА_1 фактично перебувала в стані необхідної оборони, а тому в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо дії особи вчинені в стані крайньої необхідності або необхідної оборони.
Керуючись ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення України,

постановила:

Провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови шляхом подання апеляційної скарги через Ірпінський міський суд Київської області.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя          Я.М. Третяк