ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 172/25/25
провадження № 61-12970св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - Васильківська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Єланський Олег Геннадійович, на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року у складі судді Філіппова Є.Є. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року у складі колегії суддів Агєєва О. В., Космачевської Т. В., Халаджи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У січні 2025 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Васильківська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 . Спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 , складається із права на земельну частку (пай) розміром 5,86 умовних кадастрових гектарів, яка перебувала у колективній власності КСП «Прогрес» Васильківського району Дніпропетровської області. На випадок смерті ОСОБА_4 заповіту не залишив.

Позивач є сином померлого ОСОБА_4 , тобто є спадкоємцем першої черги за законом.

Згідно з актом від 04 січня 2022 року ОСОБА_4 проживав без реєстрації на АДРЕСА_1 у свого сина ОСОБА_1 (позивача) з грудня 1995 - ІНФОРМАЦІЯ_1 року до моменту смерті.

26 листопада 2021 року позивач звернувся до державного нотаріуса Васильківської державної нотаріальної контори з метою подання заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 , однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 5,86 умовних кадастрових гектарів у зв`язку з тим, що на вказане майно одержана спадщина іншим спадкоємцем ОСОБА_5 .

Після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_5 розробив технічну документацію на земельну ділянку і зареєстрував право власності на земельну ділянку загальною площею 6,2345 га, кадастровий номер 1220785500:03:002:0019. 

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є його син - відповідач у справі ОСОБА_2 , який 17 листопада 2021 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку загальною площею 6,2345 га, кадастровий номер 1220785500:03:002:0019.

Вважав, що у зв`язку з тим, що позивачем прийнято спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже після видачі свідоцтв про право на спадщину іншому спадкоємцю за законом, а саме: свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), видане 22 лютого 2000 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І. В., реєстровий №630, спадкоємцю за законом, після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ; свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку загальною площею 6,2345 га, яка знаходиться на території Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1220785500:03:002:0019, видане 17 листопада 2021 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І. В., реєстровий № 2701, виданого після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідачу ОСОБА_2 , то вказані свідоцтва підлягають визнанню недійсними як такі, що порушують право позивача на земельну ділянку.

У зв`язку з чим просить визнати зазначені свідоцтва недійсними.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Васильківський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 28 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовив. 

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 10 250,00 грн.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивував рішення тим, що позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання раніше виданих свідоцтв про право на спадщину недійсними, не довів наявності порушення його прав та інтересів як спадкоємця. У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо фактичного прийняття позивачем спадщини після смерті батька або факту про його сумісного проживання з батьком, оскільки позивач із заявою про встановлення фактів, які породжують юридичні підстави для прийняття спадщини, до суду не звертався, також не звертався і з позовною заявою про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, внаслідок чого суд дійшов висновку, що позивач втратив право на спадщину, а тому видача свідоцтв про право на спадщину не порушує прав позивача. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 
14 жовтня 2025 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Єланський О. Г. засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року у вказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Підставою касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 363/2488/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявник зазначає, що суди помилково не взяли до уваги докази, надані позивачем на підтвердження факту проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , оскільки згідно з актом від 04 січня 2022 року, складеним жителями Дубовиківської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , підписи яких затверджені старостою Зеленогайського старостинського округу Карнаух Ю., про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно фактично проживав без реєстрації в АДРЕСА_1 у свого сина ОСОБА_1 із грудня 1995 року - ІНФОРМАЦІЯ_1 року до моменту смерті.

Вказує, що про порушення свого права позивач дізнався лише 26 листопада 2021 року, коли звернувся до державного нотаріуса Васильківської державної нотаріальної контори з метою подання заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 , однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 5,86 умовних кадастрових гектарів у зв`язку з тим, що вказане майно успадкував інший спадкоємець, а саме його брат ОСОБА_5 .

Крім того, зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо розміру витрат на правничу допомогу, стягнутих із заявника на користь відповідача, у сумі 10 250, 00 грн. 

Інші учасники справи не скористалися правом подання відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 03 листопада 2025 року у складі колегії суддів Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 

У січні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2026 року у зв`язку з обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Осіян О. М., Сакара Н. Ю. 

Фактичні обставини, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Крутеньке Васильківського району Дніпропетровської області. Позивач у справі ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

З довідки, виданої 18 січня 2000 року виконкомом Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, вбачається, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1937 року постійно проживав в с. Крутеньке Васильківського району Дніпропетровської області і виписаний у зв`язку зі смертю. 

Згідно з актом, складеним 04 січня 2022 року жителями Дубовиківської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , підписи яких затверджені старостою Зеленогайського старостинського округу Карнаух Ю., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно фактично проживав без реєстрації в АДРЕСА_1 у свого сина ОСОБА_1 протягом грудня 1995 року - ІНФОРМАЦІЯ_1 року до моменту смерті.

Відповідно до акта від 29 серпня 2023 року, що складений жителями с. Крутеньке ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , вбачається, що спадкодавець ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на протязі 1995-1996 років проживав у власному будинку, який знаходиться в с. Крутеньке, і на день смерті проживав за вказаною адресою.

Позивач у позовній заяві стверджує, що оскільки він є рідним сином померлого ОСОБА_4 , то він є спадкоємцем першої черги за законом відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України.

Як на підставу прийняття спадщини після смерті батька, позивач посилається на акт, складений 04 січня 2022 року, про фактичне проживання ОСОБА_4 до дня смерті без реєстрації на АДРЕСА_1 у нього ОСОБА_1 .

26 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Васильківської державної нотаріальної контори з метою подачі заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 , однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 5,86 умовних кадастрових гектарів у зв`язку з тим, що на вказане майно одержана спадщина іншим спадкоємцем, а саме ОСОБА_5 .

Як вбачається з копії спадкової справи, витребуваної судом, після смерті ОСОБА_4 у Васильківській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа № 156/2000. 22 лютого 2000 року ОСОБА_5 звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого батька. Свідоцтво про право на спадщину за законом було видане ОСОБА_5 на підставі довідки виконкому Зеленогайської сільської ради № 22 від 18 січня 2000 року, згідно з якою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день своєї смерті дійсно постійно проживав у с. Крутеньке, починаючи з 1937 року і до дня смерті. 22 лютого 2000 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на належне спадкодавцю майно, а саме право на земельну частку /пай/ у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Прогрес», розміром 5,86 умовних кадастрових гектар без визначення частки в натурі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є його син відповідач у справі ОСОБА_2 , який 17 листопада 2021 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 лютого 2000 року був його син ОСОБА_5 , який успадкував майно у вигляді 5,86 умовних кадастрових гектарів, що перебувало у колективній власності КСП «Прогрес» Васильківського району Дніпропетровської області. Після смерті ОСОБА_5 спадкоємцем згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17 листопада 2021 року став ОСОБА_2 , який успадкував земельні ділянки площею 6,2345 га, кадастровий номер 1220785500:03:002:0019, та площею 6,2334 га, кадастровий номер 1220785500:03:002:0020, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Зеленогайської сільської ради Синельниківського (колишнього Васильківського) району Дніпропетровської області. 

Земельні ділянки площею 6,2345 га, кадастровий номер 1220785500:03:002:0019, та площею 6,2334 га, кадастровий номер 1220785500:03:002:0020, належали ОСОБА_5 на підставі державних актів на право приватної власності серії ІІ-ДП № 025970 та серії ІІ-ДП № 025973 відповідно.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

До спірних правовідносин у цій справі підлягають застосуванню як положення ЦК Української РСР, які були чинними на момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 , щодо визначення кола спадкоємців та порядку прийняття спадщини, так і положення ЦК України, чинні на момент видачі відповідачу ОСОБА_2 оспорюваних свідоцтв про право на спадщину, щодо способу захисту порушеного права.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР).

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК Української РСР).
Спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася за правилами ЦК Української РСР, а тому коло спадкоємців визначається за законом, чинним на момент відкриття спадщини, тож до спірних правовідносин застосовуються ЦК Української РСР щодо кола спадкоємців.

Отже, позивач ОСОБА_1 та його брат ОСОБА_5 на день відкриття спадщини були спадкоємцями першої черги після смерті їхнього батька ОСОБА_4 .

Відповідно до частини першої статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до частини другої статті 553 ЦК Української РСР вважається таким, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини відповідно до статті 549 цього Кодексу.

Вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як правило, поєднуються з іншими позовними вимогами, зокрема з вимогами, вирішення яких створює підстави для визнання свідоцтва недійсним - про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини тощо. Проте не виключається звернення до суду із позовом, що містить лише вимогу про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Суди встановили, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення позивача із заявою про встановлення фактів, які породжують юридичні підстави для прийняття спадщини, а також звернення з позовною заявою про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним у тому випадку, коли спадкоємець, якому таке свідоцтво видане, не має права на спадкування. Разом із тим, позивач не надав суду доказів того, що ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 не мали права на спадкування майна за законом та заповітом відповідно.

Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).

За положеннями частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 524/2062/22, провадження № 61-8079св24).

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність.

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 23 вересня 2020 року у справі №742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

У частині третій статті 1268 ЦК України вимагається проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Зазначений правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду, зокрема, від 26 червня 2024 року у справі № 752/12045/17 (провадження № 61-18363св23), від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23 (провадження № 61-10383св24), від 25 березня 2026 року у справі № 139/808/23 (провадження № 61-12785св24).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання раніше виданих свідоцтв про право на спадщину недійсними, не довів наявності порушення його прав та інтересів як спадкоємця, та з урахуванням того, що у матеріалах справи відсутні докази, за якими встановлювалося фактичне прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця або факт про його сумісне проживання із спадкодавцем, оскільки позивач із заявою про встановлення фактів, які породжують юридичні підстави для прийняття спадщини, до суду не звертався, не звертався із позовною заявою про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виснував, що позивач втратив право на спадщину, а тому видача свідоцтв про право на спадщину не порушує будь-яких прав позивача.

З таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів погоджується. 

Доводи касаційної скарги про те, що суди не взяли до уваги докази, надані позивачем на підтвердження факту проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , зокрема, із грудня 1995 року - ІНФОРМАЦІЯ_1 року до моменту його смерті, колегія суддів до уваги не бере.

У справі встановлено, що позивач не є спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, оскільки мав відмінне від спадкодавця зареєстроване місце проживання.

Так, у матеріалах справи міститься копія паспорту позивача ОСОБА_1 серія НОМЕР_3 , на сторінці 11 якого зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 останній був зареєстрований тільки 11 вересня 1996 року, тобто через 8 місяців після смерті спадкодавця.

Відповідно до акта від 29 серпня 2023 року, складеного жителями с. Крутеньке ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , протягом 1995-1996 років проживав у власному будинку, який знаходиться в селі Крутеньке, і на день смерті проживав за вказаною адресою.

Крім цього, з матеріалів спадкової справи вбачається, що на 5 сторінці справи міститься свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , в якому зазначене місце смерті - с. Крутеньке Васильківського району Дніпропетровської області; а на 7 сторінці міститься документ «Справка» про те, що ОСОБА_4 , 1912 року народження, постійно проживав у с. Крутеньке з 1937 року.

Звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_1 вказував, що він фактично прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже після видачі свідоцтв про право на спадщину іншому спадкоємцю за законом ОСОБА_5 , тому вказані свідоцтва підлягають визнанню недійсними як такі, що порушують право позивача на земельні ділянки, у зв`язку з чим заявив вимогу про визнання виданих свідоцтв недійсними.

Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і має намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц, провадження № 61-6658сво23).

Суди встановили, що ОСОБА_1 у 2023 році звертався з позовом до ОСОБА_2 про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину, в якому посилався, зокрема, на акт від 04 січня 2022 року, але рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2023 року у справі № 172/1281/23 в задоволенні позову було відмовлено. В цьому рішенні надано оцінку акту від 04 січня 2022 року. Вказане рішення набрало законної сили, тому обставини, які встановлені цим рішенням суду у силу вимог статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач про порушення свого права дізнався лише 26 листопада 2021 року, коли звернувся до державного нотаріуса з метою подання заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 , є необґрунтованими.

За вимогами статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Суд встановили, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до суду із заявою про встановлення фактів, які породжують юридичні підстави для прийняття спадщини, або звертався із позовною заявою про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, та на цій підставі дійшли висновку про те, що позивач втратив право на спадщину, а тому видача свідоцтв про право на спадщину відповідачу не порушує будь-яких прав позивача.

Представником відповідача у справі було подано клопотання про застосування позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки (статті 256 та 257 ЦК України).

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач звернувся до суду з позовом лише у 2025 році, майже через 25 років після настання подій, які є предметом цього судового розгляду, тобто після спливу позовної давності. Поважних причин пропуску позовної давності позивач не навів.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (постанова Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 760/3342/20, провадження № 61-8864св23). Отже, відмова у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності є самостійною підставою для ухвалення рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог. 

Водночас суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виснував, що оскільки позов необґрунтований, тому саме з цієї підстави у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, незважаючи на заяву представника відповідача про застосування позовної давності.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що відповідач не надав належних та допустимих доказів розміру витрат на правничу допомогу, стягнутих із заявника на користь відповідача, у сумі 10 250, 00 грн, колегія суддів зазначає таке.

За вимогами статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Відповідно до частин першої, третьої статті 134 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами третьою-п`ятою статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28 листопада 2002 року у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00), зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України», заява № 19336/04).

Посилаючись на частину восьму статті 141 та пункт 8 частини третьої статті 178 ЦПК України, представник відповідача просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн, та витрати на оплату поштових витрат, що орієнтовно становить 250,00 грн.

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу представником відповідача надано ордер на надання правничої допомоги, виданий і підписаний адвокатом Лисенко С. М. з метою надання правової допомоги ОСОБА_2 , додаткову угоду від 17 січня 2025 року до договору про надання правничої допомоги № 348 від 17 січня 2025 року; наказ № 66 про встановлення вартості погодинної роботи; детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених адвокатом витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За таких обставин витрати на правничу допомогу та витрати на оплату поштових витрат є обґрунтованими, відповідають критеріям розумності та співмірності, тому суд першої інстанції, з висновком якого у цій частині погодився апеляційний суд, правильно стягнув з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 10 250,00 грн, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги про застосування судом апеляційної інстанцій норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року в справі № 363/2488/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), колегія суддів до уваги не бере, оскільки у постанові, наданій для порівняння, та у справі, яка переглядається, правовідносини хоч і є подібними, але встановлені фактичні обставини є різними, що обумовлює і різність їх правового регулювання.
Вимогами частини першої статті 400 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із судовим рішенням апеляційного суду і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскаржених судових рішень, які відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. 

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень у частині, яка переглядається. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої інстанції та апеляційного суду без змін. 
Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Єланський Олег Геннадійович, залишити без задоволення. 

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк 	
		
	О. М. Осіян  	
		
	Н. Ю. Сакара