12.05.26
22-ц/812/952/26
Провадження № 22-ц/812/952/26 Суддя першої інстанції Соловйов О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

12 травня 2026 року м. Миколаїв Справа № 485/2205/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Повертайленко Ю.В.,
без участі учасників справи, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2026 року, повне судове рішення складено 20 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Соловйова О.В., в залі судового засідання в м. Снігурівка, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

25 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Снігурівка Баштанського району Миколаївської області помер ОСОБА_5 . 
Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка кадастровий номер 4825780000:05:000:0040, площею 8,10 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Снігурівської міської ради Баштанського (колишнього Снігурівського) району Миколаївської області. 
За життя, ОСОБА_5 11 серпня 2003 року склав заповіт, згідно якого заповідав позивачці належне йому право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Рассвет» Снігурівського району розміром 6,90 в умовних кадастрових гектарах, земельну ділянку у приватній власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які він одержить у приватну власність на підставі вище вказаного права на земельну частку (пай). 
На час складання заповіту позивачка та члени її родини проживали по сусідству з заповідачем. ОСОБА_5 хворів після інсульту, потребував допомоги, оскільки погано пересувався. Сім`я позивачки надавала йому допомогу в придбанні ліків, надавала їжу, продукти харчування, чоловік позивачки придбавав одяг та взуття.
З початком війни територія Снігурівської міської територіальної громади з 19 березня 2022 року була окупована, на ній велися активні бойові дії, у зв`язку з чим позивачка виїхала до м. Арциз Одеської області, де була взята на облік як внутрішньо переміщена особа, потім до Польщі, де вона працює. 
В період окупації міста Снігурівки, у квітні 2022 року внаслідок артилерійського обстрілу житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був пошкоджений, без проведення капітального ремонту непридатний для проживання. У вказаному будинку проживала родина позивачки, в тому числі її чоловік, який займався нерухомістю, у зв`язку з чим зберігав свої робочі документи в квартирі окремо, позивачка до них не мала доступу. Про свої справи чоловік їй не розповідав. 
До 2022 року чоловік виїхав до Криму. В його документах, що знаходилися у розбитому приміщенні у 2025 році був знайдений вищезазначений заповіт від 11 серпня 2003 року, та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 5900695 площею 8,10 га, кадастровий номер 4825780000:05:000:0040, який виданий на ім`я ОСОБА_5 08 вересня 2006 року Снігурівською райдержадміністрацією, копія довідки Снігурівської поліклініки від 05 серпня 2003 року про стан здоров`я заповідача, про які позивачці нічого не було відомо.
З метою оформлення спадкових справ за заповітом ОСОБА_5 , представник позивачки за довіреністю ОСОБА_6 (мати позивачки) у квітні 2025 року звернулася до Снігурівської державної нотаріальної контори. 
16 квітня 2025 року завідувач нотаріальної контори відмовила позивачці у прийнятті документів у зв`язку з пропуском шестимісячного строку з дня відкриття спадщини.
Позивачка вважає поважними причини такого пропуску посилаючись на те, що вона не знала про наявність заповіту, який був у документах чоловіка і до яких вона доступу не мала. Також просить врахувати, що з березня 2022 року вона вимушена була як ВПО шукати притулку в Одеській області, потім за кордоном, де працевлаштувалася. Внаслідок бойових дій вона втратила своє житло та все майно, яке залишалося в її зруйнованому будинку та вказана обставина постійно для неї є тригером емоційного болю та вона тривалий час не може прийти до нормального стану. 
Крім того, вказує на велику відстань між місцем її теперішнього проживання з 2022 року і по даний час та місцем знаходження спадкового майна на час відкриття спадщини.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати причини пропуску нею визначеного законом строку для подання заяви на прийняття спадщини поважними. Визначити додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом на майно, що залишилось після смерті ОСОБА_5 . 
Ухвалою суду Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2025 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено ОСОБА_4 .
Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції критично поставився до доводів позивачки про те, що вона тривалий час не може прийти до нормального стану, враховуючи введення військового стану та внаслідок втрати житла та всього майна. Також, суд виходив з того, що спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_5 дружина та син, як спадкоємці першої черги, у встановленому порядку спадщину прийняли та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, а відтак з метою не допущення незаконного втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 1272 ЦК України, для визначення позивачу додаткового строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.
Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або іншої черги спадкоємців, які набували право на спадкування за законом, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. 
З відзивів відповідачів вбачається, що вони не погоджуються з наявністю складеного саме ОСОБА_5 заповіту, але його не оспорили у встановлений законом спосіб. 
Скаржниця вважає, що докази, подані нею у цій справі, є належними та допустимими, але суд безпідставно не прийняв їх до уваги.
Від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу.
В своєму відзиві відповідачі зазначали, що доводи позивачки щодо поважності пропуску строку та існування перешкод на подачу заяви про прийняття спадщини нічим не підтвердженні.
Апеляційна скарга позивачки є безпідставною та необґрунтованою, а тому необхідно відмовити в її задоволенні в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Учасники справи в судове засідання не з`явилися. На адресу апеляційного суду від позивачки, в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , надійшла заява з проханням розглядати справу без їх участі. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 також надіслали до Миколаївського апеляційного суду заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Снігурівка Баштанського району Миколаївської області помер ОСОБА_5 , що підтверджується даними свідоцтва про його смерть виданого 25 березня 2024 року серії НОМЕР_1 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть.
Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема, на земельну ділянку кадастровий номер 4825780000:05:000:0040, площею 8,10 га, розташованої в межах Снігурівської міської ради Миколаївської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала спадкодавцю на підставі державного акту серії виданого 08 вересня 2006 року ЯГ № 590695 Снігурівською райдержадміністрацією на підставі їх розпорядження № 544 від 31 липня 2006 року. 
Згідно копії спадкової справи № 51/2025, заведеної у Снігурівській державній нотаріальній конторі Миколаївської області 13 березня 2025 року після смерті ОСОБА_5 , вбачається що відповідачі ОСОБА_3 (дружина померлого) та ОСОБА_4 (син померлого) прийняли спадщину за законом після смерті їх чоловіка та батька як такі, що проживали та були зареєстровані зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за однією адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Снігурівської міської ради від 05 лютого 2025 року за № 83. 13 жовтня 2025 року державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області видано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом, на 1/2 частку спадкового майна, кожному, що складається з земельної ділянки площею 8,1000 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Снігурівської міської ради Баштанського (до ліквідації Снігурівського) району, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 590695, виданого Снігурівською районною державною адміністрацією Миколаївської області 08 вересня 2006 року.
За життя, 11 серпня 2003 року ОСОБА_5 залишив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Снігурівського районного нотаріального округу Шульгою Т.В. за реєстровим номером 1720, згідно з яким належне йому право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Рассвет» Снігурівського району розміром 6,90 в умовних кадастрових гектарах, земельну ділянку у приватній власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яку він отримає у приватну власність на підставі вище вказаного права на земельну частку (пай), заповідав ОСОБА_1 . У зв`язку з хворобою ОСОБА_5 на його особисте прохання і в його присутності, після прочитання тексту заповіту, заповіт підписано ОСОБА_7 . Особу заповідача нотаріусом встановлено, дієздатність перевірено. 
За зверненням 16 квітня 2025 року ОСОБА_6 в інтересах позивачки ОСОБА_1 до Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області для оформлення спадкових прав за заповітом після смерті ОСОБА_5 , завідуючою нотаріальною конторою надано письмове роз`яснення щодо неможливості видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я її довірительки ОСОБА_1 , у зв`язку з пропуском встановленого законом шестимісячного строку для відповідного звернення.
В контексті доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви та ці обставини визнані судом поважними.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Подібний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17.
Отже, практика суду касаційної інстанції у цій категорії справ є сталою та незмінною.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна передусім стосуватися періоду часу від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом згаданого шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Відповідно до статті 12 ЦПК України судочинство у судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. 
Як встановлено судом спадкодавець ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачка ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, зазначала поважною причиною пропуску шестимісячного строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, свою необізнаність про існування такого заповіту. Про існування такого заповіту вона дізналася у 2025 році коли перебирала папери чоловіка та знайшла такий заповіт.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачка не довела жодними доказами той факт, що вона не була обізнала про наявність заповіту, посвідченого ще в 2003 році та дізналася про нього тільки в 2025 році, тобто за спливом більш як 20 років. При цьому, як стверджувала позивачка її сім`я була сусідами ОСОБА_5 , піклувалася про нього, надавала допомогу придбавала продукти харчування, одяг, одежу та ліки, оскільки останній хворів після інсульту. Більш того, оригінал заповіту перебував у будинку позивачки за місцем її проживання та чоловіка. 
Пояснення ОСОБА_1 про те, що вона не була обізнала з наявністю заповіту, оскільки її чоловік зберігав заповіт у своїх документах, до яких вона не мала доступу правильно не взяті судом першої інстанції до уваги з огляду на те, що заповіт складено на ім`я позивачки, а чоловік останньої ніякого відношення до заповіту немає. 
Крім того, суд обґрунтовано зробив висновок про те, що ОСОБА_1 , отримавши відмову нотаріуса щодо оформлення спадкових прав у квітні 2025 року, звернулася до суду з позовом у цій справі через 7 місяців, не надавши доказів такої затримки.
Отже, у цій справі позивачка не надала безспірних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини, не довела наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню цієї заяви у встановлений законом строк, що згідно статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, тому оскаржуване рішення суду першої інстанції про відмову в позові є законними й обґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив докази та обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не підтвердилися. 
Щодо доводів апеляційної скарги про врахування свободи заповіту як фундаментального принципу спадкового права, то слід звернути увагу на таке.
Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неоднозначність повної доволі заповідача та обов`язковість її виконання.
Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.
Водночас, рішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд.
Спадкоємець за законом першої черги права на спадкування в такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно до статей 1268-1270 ЦК України, приймає спадщину та на ньому розширили наслідки пропущення строки для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України .
У постанові Великої Палати Верховного суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 зазначено:
«73. Важливим під час вирішення питання про надання особи додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, після чого в такому випадку може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності щодо особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу "пропорційності" втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину.
74. Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принципу пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
75. Дотримання принципу пропорційності зайнятості, що втручання у право власності, навіть якщо воно буде створено відповідно до національним законодавством та в інтересах суспільства, все одно буде порушено статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у права особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблем суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно застосувати, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод інтересів особи, обмеження не повинно бути жорсткими або такими, що є більшими, ніж потрібні для реалізації поставленої мети.
76. У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних характеристик, які є підставою для визначення спадкоємця додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо такі суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий основний принцип спадкового права, як свобода заповіту, після чого це порушити принцип правової визначеності щодо особи, яка добросовісно користувалася власними цивільними правами, та не відповідала принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно».
Суд першої інстанції не встановив об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення ОСОБА_1 додаткового строку, а тому, дотримуючись принципу «пропорційності» зазначив, що спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_5 дружина та син, як спадкоємці першої черги, у встановленому порядку спадщину прийняли та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, а відтак з метою не допущення незаконного втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Той факт, що відповідачі не оспорили заповіт у встановлений законом спосіб, на що посилається в апеляційній скарзі заявник, не є підставою для задоволення вимог ОСОБА_1 .
Інші аргументи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представниця – ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повне судове рішення складено 13 травня 2026 року.