ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Володимира Винниченка 1, м. Дніпро, 49505
E-mail: inbox@dp.arbitr.gov.ua, тел. (056) 377-18-58, fax (056) 377-38-63

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2026	м. Дніпро	Справа № 904/5535/25	

За позовом Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної ради 
Позивача-2 Міністерства культури України
до Товариство з обмеженою відповідальністю "ДІМ-СЕРВІС"
про повернення нерухомого майна 
Суддя Юзіков С.Г.
При секретарі судового засідання Морозі А.О.
Представники:
Прокурор - Волкогон Т.В.
Позивача-1- Лось А.М.
Позивача-2 - не прибув 
Відповідача - Коноваленко О.В.

ВСТАНОВИВ:
Центральна окружна прокуратура міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної ради та Міністерства культури та стратегічних комунікацій України звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про зобов`язання ТОВ "ДІМ-СЕРВІС" повернути на користь територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Дніпропетровської обласної ради нерухоме майно - приміщення поз. 3, загальною площею 60,3 кв.м в приміщенні №5 на першому поверсі будівлі А-2, А1-1 в місті Дніпрі по вул. Князя Ярослава Мудрого, 11, що є складовою частиною пам`ятки історії національного значення "Будинок міської садиби ХІХ століття, де народилась О.П. Блаватська і жила династія Фадеєвих", охоронний №040025-Н.
Відповідач у відзиві на позов зазначив, що спірне майно з 2017 року фактично повернуто та знаходиться у власності та користуванні Позивача 1 – Дніпропетровської обласної ради в особі Комунального закладу культури "Дніпропетровський національний історичний музей ім. Д.І. Яворницького" Дніпропетровської обласної ради, тому звернення з позовом до особи, яка не володіє спірним майном та не порушує прав Позивача - по-перше вказує на неналежність відповідача, по-друге - на неефективність обраного способу захисту, оскільки повернути вже повернуте майно фізично неможливо. Отже, суд має відмовити в задоволенні позовних вимог. Що стосується державної реєстрації права власності на спірне майно, сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Згідно із Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Позивач-1, як власник та фактичний володілець і користувач спірного майна, має право звернутися з відповідною заявою до державного реєстратора, Відповідач не несе обов`язку з проведення державної реєстрації прав Позивача-1 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Позивач-1 у відповіді на відзив зазначив, що у 2017 році ТОВ "Дім-Сервіс" надало згоду на безоплатну передачу зазначеного приміщення площею 60,3 кв.м, у зв`язку із чим, було прийнято рішення Дніпропетровської обласної ради від 14.07.2017 № 213-9/VII "Про деякі питання управління майном, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області". Однак, не дивлячись на надану попередню згоду на передачу частини приміщення Пам`ятки, належної Відповідачеві, до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області передано не було, оскільки попереднє висловлення згоди на передачу майна не створює обов`язку щодо фактичного його відчуження, за відсутності оформленого правочину, право власності залишається за особою, яка надала таку згоду, тобто за Відповідачем. Перебування майна на балансі підприємства не є безспірним доказом права власності на це майно, оскільки баланс за своєю суттю є обліком, зокрема, активів для фінансової звітності, а не документом, що засвідчує речове право на майно. Аналогічний висновок викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25.02.2015 у справі № 6-14цс15. Оскільки у даному випадку мова йде про домовленість щодо безоплатної передачі спірного майна від Відповідача до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, це передбачає укладання договору дарування. Проте, усі звернення обласної ради щодо завершення процедури передачі майна, а саме нотаріального оформлення договору дарування спірного приміщення, залишено без реагування з боку Відповідача.
Прокурор у відповіді на відзив зазначив, що питання незаконності виникнення у Відповідача права власності на це майно, як частину пам`ятки історії національного значення наведений факт жодним чином не нівелює та, відповідно, жодним чином не може свідчити про відсутність предмету спору у справі №904/5535/25. Законом України від 01.02.2005 №2391-IV встановлена заборона приватизації пам`яток культурної спадщини до затвердження Верховною Радою України переліку пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації. В свою чергу, Відповідач надав згоду Дніпропетровській обласній раді на безоплатну передачу вищевказаного приміщення. При цьому, відповідно до норм законодавства Відповідач міг реалізувати свою згоду на передачу спірного майна у комунальну власність виключно шляхом укладення відповідного правочину – або шляхом укладення договору дарування, або шляхом прийняття протоколу загальних зборів учасників товариства про надання згоди на передачу майна у власність об`єднаної територіальної громади області. Однак, жодних з вказаних дій товариство не вчинило, що свідчить виключно про формальність та декларативність досягнутих домовленостей, оскільки вони не призвели до зміни власника спірного майна. Отже, зазначені обставини унеможливили завершення процедури передачі спірного нерухомого майна та реєстрації майнових прав на це нерухоме майно за Дніпропетровською обласною радою. Також мета позову спрямована на усунення перешкод Дніпровській обласній раді, яка не втратила володіння нежитловим приміщенням, у користуванні та розпорядженні останньою шляхом її повернення від Відповідача. Цілком обґрунтованим є звернення до суду саме з вимогою про зобов`язання повернути Дніпровській обласній раді спірне приміщення за правилами негаторного позову. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.10.2025 у справі №903/1302/23.
05.03.2026 Відповідач подав клопотання про приєднання до матеріалів справи копії рішення державного реєстратора Сакалюк Сергія Георгійовича про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №45862664 від 07.03.2019, яким відмовлено Позивачеві-1 у державній реєстрації права власності, у зв`язку з тим, що в поданій до розгляду довіреності відсутні повноваження щодо реєстрації права власності на нерухоме майно.
У судовому засіданні досліджено надані сторонами докази.
У судовому засіданні оголошено скорочене рішення.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:
Наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 17.11.2022 №444 затверджено межі і режими використання території та зон охорони пам`ятки, визначені науково-проектною документацією "Зони охорони пам`ятки історії національного значення – Будинок міської садиби ХІХ ст., де народилась О.П. Блаватська і жила династія Фадеєвих, охоронний №040025-Н, вул. Князя Ярослава Мудрого, 11 в м.Дніпро".
Пам`ятку вперше зареєстровано в переліку пам`яток Дніпропетровської області, охоронний номер 6156, згідно з рішенням Дніпропетровського облвиконкому від 16.04.1987 №180, в якому ця історична будівля значилася як "будівля початку 19-го століття", матеріал стін – "цегла", адреса – 2 вул. Ленінградська, 11, м. Дніпропетровськ".
Так, з 1816 по 1834 р. у зазначеній садибі на вул. Петербурзькій (нинішній вул. Ярослава Мудрого, 11 (колишня вул. Ленінградська) жила родина Фадеєвих.
Після революції садибу було націоналізовано і в будівлях на її території розселили сімнадцять родин. На початку 1930-х р. території колишніх садиб Станіславської, Шабад і Когана, Овсянникова були об`єднані, сади знищені - тут розмістилися "корпуси заводу "Дніпробудмаш".
Наприкінці 1940-х р., за рахунок об`єднання межуючих ділянок по вул. Князя Ярослава Мудрого, 7, 9, 11, 13, було розширено територію заводу "Дніпробудмаш". Двоповерховий будинок (колишній особняк Фадєєвих) по вул. Князя Ярослава Мудрого, 11 після реконструкції пристосували під заводоуправління та робітничу їдальню, прибудувавши нові одноповерхові об`єми.
У 1960-1970-і р. більшу частину будівлі (крім їдальні) було переобладнано під вечірню школу робітничої молоді №4. З початку 1980-х і до 1990-х р. будинок кілька разів змінював функціональне використання: тут було відкрито курси машинопису та стенографії, потім ПТУ №51, згодом - ПТУ №63.
Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на підставі наказу №12/02-РП від 17.05.1993 прийнято рішення про приватизацію деяких об`єктів, в тому числі Дніпропетровського заводу "Будмаш" Науково-виробничого об`єднання ВНДІ "Буддормаш". Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на підставі наказу №12/06-АО від 04.07.1994 Дніпропетровський завод будівельних машин, в процесі його приватизації був перетворений у ВАТ "Дніпробудмаш".
Відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області №12/21-ЗВП від 12.05.1998 приватизація ВАТ "Дніпробудмаш" була завершена. Згідно з переліком нерухомого майна від 12.03.2001 №12/7-886 у власність ВАТ "Дніпробудмаш" станом на 01.04.1994 передано визначені цим переліком об`єкти нерухомого майна.
На підставі вказаних правовстановлюючих документів відбулась реєстрація права власності ВАТ "Дніпробудмаш" на будівлі та споруди за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, 13а.
На підставі розпоряджень міського голови від 16.07.2007 №679-р "Про присвоєння адрес будівлям та спорудам по вул. Ленінградській (Кіровський район) та від 28.08.2007 №851-р "Про присвоєння адрес об`єктам по вул. Ленінградській (Кіровський район)" змінювались адреси будівель і споруд ВАТ "Дніпробудмаш" та будинку пам`ятки.
В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу серія ВКВ №303759 від 01.11.2007 право власності на будівлі і споруди за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, 13а перейшло до ТОВ "ДІМ-СЕРВІС".
У червні 2010 році ВАТ "Дніпробудмаш" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, третя особа Комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради про визнання права власності на приміщення №5 в будівлі А-2 по вул. Ленінградській, 11 в м. Дніпропетровську, що складається із поз. 1, 3-15 в літ. А-1-1, А2-2, А3-1, А4-1, А5-1, з яких будівля А-2 є будівлею пам`ятки, що узгоджується з обліковою карткою об`єкта культурної спадщини.
Підставою для звернення ВАТ "Дніпробудмаш" до суду стало те, що на момент завершення приватизації станом на 01.04.1994 Регіональним відділенням Фонду державного майна передано визначені переліком об`єкти нерухомого майна, в тому числі в перелік нерухомого майна, яке передавалось під №18 переліку, за інвентаризаційним №1021 увійшла їдальня, однак внаслідок відсутності первинної технічної документації, при передачі майна в процесі приватизації, не всі приміщення, які фактично були в наявності та в комплексі складали приміщення №5-їдальня. Ця обставина з`ясована після того, як в березні 2009р. була проведена поточна інвентаризація, і в вересні 2009р. ВАТ "Дніпробудмаш" звернувся до КП "ДМБТІ" ДОР із заявою про реєстрацію права власності на приміщення їдальні, в задоволенні якої було відмовлено.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.07.2010 позовні вимоги ВАТ "Дніпробудмаш" задоволені в повному обсязі та за останнім визнано право власності на приміщення №5 в будівлі А-2 по вул. Ленінградській, буд. 11 у м.Дніпропетровську, що складається із: поз. 1,3-15 в літ. А1-1, А2-2, А3-1, А4-1, А5-1, загальною площею 241,0 кв.м, основна площа 189,6 кв.м, допоміжна площа 51,4 кв.м.
У подальшому, ухвалами суду від 12.01.2011 та 15.02.2011 виправлено описки в частині визначення площі нерухомого майна на: загальна площа 214,8 кв.м, основна площа 163,4 кв.м, допоміжна площа 51,4 кв.м. 
На підставі цього рішення суду 25.02.2011 внесено запис про реєстрацію права власності ВАТ "Дніпробудмаш" на нежитлове приміщення №5, що складається із: поз. 1,3-15 в літ. А1-1, А2-2, А3-1, А4-1, А5-1, загальною площею 214,8 кв.м за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Ленінградська, 11, з яких нерухоме майно поз. 3 площею 60,3 кв.м фактично є частиною будівлі пам`ятки.
На підставі договорів купівлі-продажу ВРМ №375251 та №375252 від 26.07.2011, право власності на зазначені приміщення перейшло від ВАТ "Дніпробудмаш" до ТОВ "ДІМ-СЕРВІС".
ТОВ "ДІМ-СЕРВІС" надало згоду Дніпропетровській обласній раді на безоплатну передачу вищевказаного приміщення, на підставі чого рішенням Дніпропетровської обласної ради від 14.07.2017 №213-9/VII до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області та на підставі акту приймання-передачі від 30.08.2017 ТОВ "ДІМ-СЕРВІС" передано Комунальному закладу культури "Дніпропетровський національний історичний музей ім. Д.І. Яворницького" Дніпропетровської обласної ради на баланс нежитлове приміщення літ. А2-1, загальною площею 60,3 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Князя Ярослава Мудрого, буд. 11.
Однак, наразі, з відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що частина будівлі літ. А-2, А’-1, прим. І-4, І-ІІІ, під літ. А-2 підвал, загальною площею 451,7 кв.м, ганки літ. а, а’, сарай літ. Б, огорожа №1, вхід у підвал літ. а {6}, належить територіальним громадам сіл, селищ, міст Дніпропетровської області в особі Дніпропетровської обласної ради на підставі свідоцтва про право власності від 29.01.2010, а нежитлове приміщення №5 поз. 1,3-15 загальною площею 214,8 кв.м, з 24.11.2016 належить ТОВ "ДІМ-СЕРВІС" (код ЄДРПОУ 31037664) на підставі договору купівлі-продажу від 26.07.2011, укладеного між ВАТ "ДНІПРОБУДМАШ" та ТОВ" ДІМ-СЕРВІС".
Відтак, відбулась приватизація частини пам`ятки історії, тобто відчуження пам`ятки, що перебувала у державній власності, у приватну власність юридичної особи.
Наведені обставини стали причиною звернення з позовом та є предметом спору у даній справі.
Предметом доказування за даним позовом є факт відчуження частини пам`ятки архітектури, що перебувала у комунальній власності, у приватну власність юридичної особи всупереч чинного законодавства.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За приписами ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України).
Закон України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.
Стаття 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) визначає наступні терміни:
об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;
нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності;
пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;
охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини;
предмет охорони об`єкта культурної спадщини - характерна властивість об`єкта культурної спадщини, що становить його історико-культурну цінність, на підставі якої цей об`єкт визнається пам`яткою.
Частина 1 ст. 3 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) визначає, що до спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать, зокрема: обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.
За п.16 ч.1 ст. 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: погодження відчуження або передачі пам`яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління.
Згідно зі ст. 16 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) інформування про об`єкти культурної спадщини, занесені до Реєстру, провадиться шляхом публікації Реєстру та внесених до нього змін; надання інформації, що міститься в Реєстрі, у відповідь на запит на інформацію; встановлення охоронних дощок, охоронних знаків, інших інформаційних написів, позначок на пам`ятках або в межах їхніх територій незалежно від форм власності. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини забезпечує публікацію Реєстру та внесених до нього змін у спеціалізованому періодичному виданні та на своєму офіційному веб-сайті.
Згідно зі ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
У ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Відповідно до ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Згідно зі ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідач позов заперечує з викладених у відзиві підстав. 
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2018 №32 "Будинок міської садиба ХІХ століття, де народилась ОСОБА_1 і жила династія Фадєєвих" внесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятка історії національного значення із охоронним номером 040025-Н. 
Відповідно до паспорту об`єкту культурної спадщини будинок міської садиба ХІХ століття, де народилась ОСОБА_1 і жила династія Фадєєвих (охоронний № пам`ятки 040025-Н), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . 
Об`єкт узято на державний облік та визначено категорію пам`ятки: 
- постанова Кабінету Міністрів України від 25.01.2018 №32;
- рішення Дніпропетровського облвиконкому від 16.04.1987 № 180.
Площа об`єкта: 0,0416 га.
Межі і режим використання території та зон охорони вказаної вище пам`ятки затверджені наказом Міністерства культури та інформаційної політики від 17.11.2022 №444.
Згідно з відповіддю Управління з питань охорони культурної спадщини від 15.01.2024 № 10/6-5 будівля за адресою АДРЕСА_2 є пам`яткою історії національного значення "Будинок міської садиби ХІХ ст., де народилась ОСОБА_1 і жила династія ОСОБА_2 " (охоронний № 040025-Н). Також зазначено, що статус пам`ятки історії національного значення "Будинок міської садиби ХІХ ст., де народилась ОСОБА_1 і жила династія Фадеєвих" поширюється на нежитлове приміщення № 5 поз. 1, 3-15, що входить до складу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 та належить ТОВ "Дім-Сервіс".
У листі від 20.06.2024 Позивач-2 повідомив, що 24.04.2024 № 11/35/915-24 погоджено охоронний договір на зазначену пам`ятку національного значення. При перевірці актуальної бази документообігу Позивача-2 не було виявлено звернень за отриманням дозволів на проведення ремонтних (ремонтно-реставраційних робіт) на зазначеній пам`ятці національного значення.
Матеріалами справи підтверджується та не заперечується Сторонами, що за Відповідачем зареєстровані приміщення № 5 в будівлі № А-2 по АДРЕСА_3 , що складається із: поз. 1, 3-15 в літ.А1-1, А2 -2, А3-1, А4-1, А5-1 загальною площею 60,3 кв.м., що є частиною пам`ятки історії національного значення "Будинок міської садиби ХІХ ст., де народилась ОСОБА_1 і жила династія Фадеєвих" (охоронний № 040025-Н). 
Вказане також підтверджується охоронним договором від 25.03.2024 укладеним Управлінням з питань охорони культурної спадщини та Відповідачем щодо пам`ятки архітектури приміщення № 5 в будівлі № А-2 по вул. Ленінградській, 11 в м. Дніпро, що складається із: поз. 1, 3-15 в літ.А1-1, А2 -2, А3-1, А4-1, А5-1.
За ст. 23 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.
Право власності на зазначені приміщення перейшло від ВАТ "Дніпробудмаш" до Відповідача на підставі договорів купівлі-продажу ВРМ №375251 та №375252 від 26.07.2011.
В свою чергу ВАТ "Дніпробудмаш" у червні 2010р. звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, третя особа Комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради про визнання права власності на приміщення №5 в будівлі А-2 по вул. Ленінградській, 11 в м. Дніпропетровську, що складається із поз. 1, 3-15 в літ. А-1-1, А2-2, А3-1, А4-1, А5-1, з яких будівля А-2 є будівлею пам`ятки, що узгоджується з обліковою карткою об`єкта культурної спадщини.
Рішенням Господарського суду від 29.07.2010 у справі № 8/125-10 позов ВАТ "Дніпробудмаш" задоволено та визнано право власності приміщення № 5 в будівлі № А-2 по вул. Ленінградській, 11 в м. Дніпропетровську, що складається із: поз. 1, 3-15 в літ.А1-1, А2 -2, А3-1, А4-1, А5-1, загальною площею 241,8 кв.м.: основна площа 163,4 кв.м, допоміжна площа 51,4 кв.м. (з урахуванням ухвал суду від 12.01.2011 та 15.02.2011 про виправлення описки в частині визначення площі нерухомого майна).
На підставі наведеногшо рішення суду 25.02.2011 внесено запис про реєстрацію права власності ВАТ "Дніпробудмаш" на нежитлове приміщення №5, що складається із: поз. 1,3-15 в літ. А1-1, А2-2, А3-1, А4-1, А5-1, загальною площею 214,8 кв.м за адресою: м. Дніпро, вул. Ленінградська, 11, з яких нерухоме майно поз. 3 площею 60,3 кв.м фактично є частиною будівлі пам`ятки. 
Проте, згідно з текстом рішення суду від 29.07.2010 у справі № 8/125-10 відсутні докази та посилання на документи за якими можливо було б ідентифікувати, як пам`ятку архітектури приміщення № 5 в будівлі № А-2 по вул. Ленінградській, 11 в м. Дніпропетровську, при чому Сторонами про це не заявляли. Відтак, органи охорони культурної спадщини не брали участі в розгляді цієї справи у суді та для укладання договору купівлі-продажу 26.07.2011 між ВАТ "Дніпробудмаш" та ТОВ "ДІМ-СЕРВІС", погодження органу охорони культурної спадщини не надавалося.
Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом.
Згідно з ч.1 ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.
Наведеною імперативною нормою встановлено законодавчу заборону відчуження об`єктів культурної спадщини у приватну власність, за винятком випадків, прямо передбачених законом.
У межах розгляду справи № 8/125-10, суд не надавалися докази, що частина спірного майна належить до пам`яток національного значення і сторони не повідомили суд про зазначені обставини.
Відтак, право власності на спірне майно зареєстровано за ВАТ "Дніпробудмаш" за відсутності попереднього погодження відповідного органу охорони культурної спадщини, що свідчить про недотримання ним встановленої процедури купівлі-продажу об`єктів культурної спадщини, встановленої ст. 18, 26 Закону України "Про охорону культурної спадщини".
При цьому, судом враховує, що Відповідач надав згоду на безоплатну передачу спірного майна. У зв`язку з цим Позивач-1 14.07.2017 прийняв рішення № 213-9/VІІ "Про деякі питання управління майном, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області", яким вирішено прийняти безоплатно від ТОВ "Дім-сервіс" приміщення площею 60,3 кв.м, розташоване за адресою: м. Дніпро, вул. Князя Ярослава Мудрого, 11, із подальшим закріпленням на праві оперативного управління за комунальним закладом культури "Дніпропетровський національний історичний музей ім. Д.І. Яворницького" Дніпропетровської обласної ради".
Актом приймання-передачі від 30.08.2017 підтверджено, що ТОВ "ДІМ - СЕРВІС" передало Комунальному закладу культури "Дніпропетровський національний історичний музей ім. Д.І. Яворницького" Дніпропетровської обласної ради", а Комунальний заклад культури "Дніпропетровський національний історичний музей ім. Д.І. Яворницького" Дніпропетровської обласної ради" прийняв на баланс нежитлове приміщення літ.А2-1, загальною площею 60,3 кв.м., що знаходиться за адресою 49000, м. Дніпро, вул. Князя Ярослава Мудрого, буд. 11.
Зазначений акт підписаний сторонами без заперечень.
Отже, за актом приймання-передачі від 30.08.2017 спірне майно передано з балансу Відповідача на баланс Комунального закладу культури "Дніпропетровський національний історичний музей ім. Д.І. Яворницького", а не у власність, чим спростовуються посилання Відповідача на те, що зазначене майно вже передано Позивачеві. 
Оскільки поняття "баланс" та "власність" за своєю правовою природою є різними. Передача на баланс означає зміну відповідальної особи або установи за зберігання та використання майна. При цьому, власник залишається незмінним, а приймаюча сторона отримує його лише в оперативне управління чи господарське відання без права розпоряджатися (продавати, дарувати). Матеріали справи не містять будь-якого правовстановлюючого документу на підтвердження права власності за Дніпропетровською обласною радою.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).
При цьому, п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації.
Статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено підстави для державної реєстрації прав, а саме:
1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;
2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;
5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;
6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;
7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;
8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;
9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості;
10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;
11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;
12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;
13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;
13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності;
13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";
13-3) договору про передачу страхового портфеля;
14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц від 04.07.2018 вказала, що враховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 (пункт 146) у справі № 359/3373/16-ц зазначає, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 95-98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86, 115), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74). 
Отже, за відсутності дій Відповідача щодо фактичного відчуження спірного майна, а також документів, які є підставою для державної реєстрації права власності, процедура оформлення передачі спірного майна є незавершеною, при цьому, саме Відповідачем порушено законний інтерес Позивача-1 і його правомірне очікування на завершення оформлення права власності на це майно. Реалізація права власності Позивача-1 на спірне майно можливе лише після реєстрації в державному реєстрі речових прав на зазначені об`єкти нерухомого майна.
З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог. 
Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати за зустрічним позовом у справі слід покласти на Відповідача.
Керуючись ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, суд
В И Р І Ш И В:
Позов задовольнити.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "ДІМ-СЕРВІС" (49091, місто Дніпро, вулиця Князя Ярослава Мудрого, будинок 19, код 31037664) повернути на користь територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Дніпропетровської обласної ради (49004, Україна, Дніпро, пр. Олександра Поля, буд. 2, код 23928934) нерухоме майно - приміщення поз. 3, загальною площею 60,3 кв.м в приміщенні №5 на першому поверсі будівлі А-2, А1-1 в місті Дніпрі по вул. Князя Ярослава Мудрого, 11, що є складовою частиною пам`ятки історії національного значення "Будинок міської садиби ХІХ століття, де народилась ОСОБА_1 і жила династія Фадеєвих", охоронний №040025-Н.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІМ-СЕРВІС" (49091, місто Дніпро, вулиця Князя Ярослава Мудрого, будинок 19, код 31037664) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 38, МФО 820172, р/р UA228201720343160001000000291 в ДКСУ в м. Київ, код 02909938, код класифікації видатків бюджету – 2800) 4 362 грн. 82 коп.   - судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Центрального апеляційного господарського суду у строк, передбачений ст.256 ГПК України.

Повне рішення складено 01.06.2026

Суддя С.Г. Юзіков