ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року
м. Київ

справа № 755/16696/24
провадження № 61-12288св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкти оскарження: директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов Максим Євгенович, заступник начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальник Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сувало Михайло Степанович,
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , начальник Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Біляєв Борис Євгенович, державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Калініченко Олександра Максимівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційнускаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 березня 2025 року у складі судді Гаврилової Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Болотова Є. В., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сувало М.С., заінтересовані особи: начальник Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Біляєв Б. Є., державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Калініченко О. М.
Скарга мотивована тим, що 18 червня 2024 року начальником відділу Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Дніпровського ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ)) Біляєвим Б. Є. з власної ініціативи здійснена перевірка та винесена постанова про результати перевірки виконавчого провадження № НОМЕР_1, якою визнано дії державних виконавців Відділу Гречаного Р. О., Федоренко О. В., Кондратюк Д. П. та Калініченко О. М. такими, що вчинені із порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Скасовано заходи примусового виконання у вигляді тимчасових обмежень, штрафів, арештів, обтяжень та розшуку боржника, винесені в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1. Скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 29 лютого 2024 року № НОМЕР_1, винесену державним виконавцем Відділу Кондратюк Д. П. Зобов`язано старшого державного виконавця Відділу Калініченко О. М. привести у відповідність до Закону України «Про виконавче провадження» матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1. 
02 липня 2024 скаржником на особистому прийомі у Департаменті державної виконавчої служби подана скарга на ім`я директора Департаменту. 
19 липня 2024 року листом скаржника повідомлено про розгляд скарги 23 липня 2024 року, а 30 липня 2024 року його повідомлено про продовження терміну розгляду скарги. 
16 серпня 2024 року скаржником отримано лист про надання доручення начальнику Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сувала М. С. повести перевірку виконавчого провадження № НОМЕР_1 відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2021 року № 512/5, щодо законності вчинення виконавчих дій. 
Скаржник зазначав, що його скаргу директором Департаменту державної виконавчої служби розглянуто не було і жодних дій не проводилось, з чого скаржник убачає бездіяльність директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. та порушення ним вимог Законів України, оскільки останній не прийняв відповідної постанови про результати розгляду скарги ОСОБА_1 , а надав відповідь у вигляді листа.
14 вересня 2024 року скаржником отримано лист з постановою № 52 про результати перевірки законності виконавчого провадження від 29 серпня 2024 року, яку скаржник вважає незаконною та наводить змістовне обґрунтування незаконності результатів перевірки начальника відділу Дніпровського ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) Біляєва Б. Є., за результатами якої 18 червня 2024 року винесено постанову та закінчено виконавче провадження, що було предметом оскарження, за результатами якого винесено постанову № 52 про результати перевірки законності виконавчого провадження від 29 серпня 2024 року. 
Вказував на неповноту відображеної в ній інформації та безпідставність висновків про те, що оскільки ухвалою суду боржника не зобов`язано вчиняти певні дії, виконавче провадження розпочате на підставі такої ухвали має бути завершене одразу після доведення до сторін прийнятого державним виконавцем рішення про встановлений графік спілкування, що на думку скаржника свідчить про те, що виконавча служба вирішує виконувати рішення суду чи ні.
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 березня 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року, скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірною та скасовано постанову заступника начальника міжрегіонального управління - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Сувало М. С. № 52 про результати перевірки законності виконавчого провадження від 29 серпня 2024 року. В іншій частині скарги відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги в частині визнання неправомірною бездіяльність директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. при розгляді скарги від 02 серпня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо не розгляду скарги від 02 липня 2024 року, не проведення перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, не прийняття процесуального рішення в формі постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження № НОМЕР_1, не направлення стягувачу ОСОБА_1 копії постанови про проведення перевірки законності ВП № НОМЕР_1 за скаргою від 02 липня 2024 року, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. повною мірою відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2021 року № 512/5, адже він згідно з законом мав право як особисто проводити перевірку законності виконавчого провадження, дій та рішень посадових осіб підпорядкованих управлінь та відділів, так і надавати доручення нижче стоячим органам проводити таку перевірку. Звернення ОСОБА_1 зі скаргою до директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не є безумовною підставою того, щоб саме ним проводилась відповідна перевірка.

Тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що відсутні визначені законом підстави для визнання неправомірною бездіяльності директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. та зобов`язання директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. розглянути скаргу від 02 липня 2024 року, провести перевірку, прийняти процесуальне рішення в формі постанови про результати перевірки, направити стягувачу копію постанови про проведення перевірки.

Задовольняючи вимогу скарги ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування постанови № 52 про результати перевірки законності виконавчого провадження від 29 серпня 2024 року, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що матеріалами справи не встановлено жодного випадку виконання ухвали суду про забезпечення позову - спілкування стягувача з дитиною. Тому відсутні підстав вважати, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року про забезпечення позову у справі № 755/20287/21 фактично виконана в повному обсязі згідно з виконавчим документом.

Суди констатували, що наведений в оскаржуваній постанові висновок про те, що виконавче провадження, розпочате на підставі вказаної вище ухвали суду має бути завершено одразу після доведення до сторін прийнятого державним виконавцем рішення про встановлений графік спілкування, суперечить вимогам закону, адже частиною четвертою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» регламентуються випадки виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій, що в даному випадку не узгоджується з резолютивною частиною ухвали суду про забезпечення позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справі

У жовтні 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суд міста Києва від 28 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заявлених вимог скарги та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати неправомірною бездіяльність директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. та зобов`язання директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. розглянути скаргу від 02 липня 2024 року, провести перевірку, прийняти процесуальне рішення в формі постанови про результати перевірки, направити стягувачу копію постанови про проведення перевірки.

Безпосередньо у касаційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Дніпровського районного суд міста Києва від 28 березня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції не враховано правових позицій Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 07 лютого 2024 року у справі № 175/1571/15, від 26 червня 2024 року у справі № 2-6510/11.

Крім того, посилається на наявність підстав для обов`язкового скасування оскаржуваного судового рішення, передбачених пунктом 2 частини першої статті 411 ЦПК України.

У жовтні 2025 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшов відзив Міністерства юстиції України на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість вимог касаційної скарги ОСОБА_1 , просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

У листопаді 2025 року Дніпровський ВДВС у м. Києві Київського МУ МЮ України звернувся з відзивом на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 02 жовтня 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 15 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 755/16696/24 з Дніпровського районного суду міста Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У листопаді 2025 року матеріали справи № 755/16696/24 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконанні Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) знаходиться виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року про забезпечення позову у справі № 755/20287/21, якою визначено час спілкування ОСОБА_1 з його неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахування графіку та режиму дня дитини.

За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_2 .

Постановою начальника Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦИУ МЮ (м. Київ) про результати перевірки законності виконавчого провадження від 18 червня 2024 року прийнято рішення про визнання дій державних виконавців відділу Гречаного Р. О., Федоренко О. В., Кондратюк Д. П. та Калініченко О. М. такими, що вчинені із порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Скасовано заходи примусового виконання у вигляді тимчасових обмежень, штрафів, арештів, обтяжень та розшуку боржника, винесені в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1. Скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 29 лютого 2024 року № НОМЕР_1 винесену державним виконавцем Кондратюк Д. П. Зобов`язано старшого державного виконавця Калініченко О. М. привести у відповідність до Закону України «Про виконавче провадження» матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Постановою державного виконавця Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Калініченко О. М. від 19 червня 2024 року, на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» закінчено виконавче провадження, у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі виконавчого документа.

02 липня 2024 року ОСОБА_1 директору Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подано скаргу, в якій він просив: визнати дії начальника Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Біляєва Б. Е. та державного виконавця Калініченко О. М. - незаконними та протиправними, які вчиненні з перевищенням службового становища; скасувати постанову про перевірку від 18 червня 2024 року начальника Дніпровського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Біляєва Б. Е. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 та вжити наслідки скасування постанови, а саме скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 19 червня 2024 року та постанов про скасування процесуальних документів винесених державним виконавцем Калініченко О. М.

Листом директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. від 19 липня 2024 року скаржника повідомлено про розгляд скарги 23 липня 2024 року.

22 липня 2024 року ОСОБА_1 директору Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подано доповнення до скарги.

Листом директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. від 30 липня 2024 року скаржника повідомлено про проведення перевірки викладених у зверненні фактів та про те, що оскільки перевірка потребує певного часу, остаточну відповідь на звернення буде надано додатково.

Листом директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. від 15 серпня 2024 року скаржника повідомлено, що Департаментом надано доручення начальнику Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Сувалу М. С. провести перевірку виконавчого провадження № НОМЕР_1 відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2021 року № 512/5, щодо законності вчинення виконавчих дій.

Листом в.о. директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Вишневського Ю. від 03 вересня 2024 року скаржника, серед іншого, повідомлено про винесення 29 серпня 2024 року постанови за результатами перевірки.
На заявуОСОБА_1 від 10 вересня 2024 року листом в. о. директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Вишневського Ю. від 13 вересня 2024 року скаржнику направлено постанову № 52 про результати перевірки законності виконавчого провадження від 29 серпня 2024 року.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин першої, другої статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" № 6 від 07.02.2014 року, виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Відповідно до частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Згідно з положеннями Розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2021 року № 512/5:

1. Перевірити законність виконавчого провадження мають право:
директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділах примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень, відділах державної виконавчої служби;

начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі;

начальник управління забезпечення примусового виконання рішень - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень цього управління та відділах державної виконавчої служби, що йому підпорядковані;

начальник відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі;

начальник відділу державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі.

2. Посадові особи, зазначені у пункті 1 цього розділу, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням керівника вищого органу державної виконавчої служби та з власної ініціативи.

Посадові особи, зазначені в абзацах третьому, п`ятому та шостому, пункту 1 цього розділу, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження також за скаргою стягувача та інших учасників виконавчого провадження (крім боржника), а посадові особи, зазначені в абзацах другому та четвертому пункту 1 цього розділу, - за скаргою на дії та бездіяльність начальника органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Доручення керівника вищого органу державної виконавчої служби про проведення перевірки законності виконавчого провадження надається в письмовій формі.

Суди попередніх інстанцій встановивши, що директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов М. Є. правомірно, в межах своїх повноважень, надав доручення заступнику начальника міжрегіонального управління - начальнику Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) М. Сувалу про проведення перевірки матеріалів справи виконавчого провадження № НОМЕР_1, яке перебувало на виконанні у Дніпровському відділі державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Такі дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М. Є. відповідають вимогам частини третьої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та положенням Розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2021 року № 512/5.

Відхиляючи доводи заявника в цій частині, суди вірно зазначили, що звернення ОСОБА_1 зі скаргою до директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не є безумовною підставою того, щоб саме ним проводилась відповідна перевірка.

Зазначений висновок не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 07 лютого 2024 року у справі № 175/1571/15, від 26 червня 2024 року у справі № 2-6510/11, на які посилається ОСОБА_1 в касаційній скарзі, з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

У справі № 2-6510/11, на яку посилається заявник в касаційній скарзі, встановивши, що директор Департаменту ДВС МЮ України Кисельов М. Є. всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень не прийняв відповідної постанови про результати розгляду скарги, а надав відповідь у вигляді листа, Верховний Суд виснував про доведеність неправомірної бездіяльності директора Департаменту ДВС МЮ України Кисельова М. Є. під час розгляду скарги.

У справі № 175/1571/15 суди задовольнили скаргу на бездіяльність директора Департаменту ДВС МЮ України Кисельова М. Є., оскільки всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень не прийняв відповідної постанови про результати розгляду скарги, а доручив начальнику Управління Горбатюку Д. Л. надати відповідь на його скаргу.

Натомість у справі, яка переглядається, директор Департаменту ДВС МЮ України Кисельова М. Є. надав доручення заступнику начальника міжрегіонального управління - начальнику Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) М. Сувалу про проведення перевірки матеріалів справи виконавчого провадження № НОМЕР_1, за результатами якої винесено постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження від 29 серпня 2024 року.

Отже, не можна вважати, що обставини справ, на які посилається заявник у касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

У частині доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про розгляд справи в суді першої інстанції суддею Гавриловою О. В., якій заявник неодноразово заявляв відводи, Верховний Суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 неодноразово подавав до суду першої інстанції заяви про відвід судді, які були розглянуті в установленому цивільним процесуальним законодавством порядку.

Незгода скаржника з постановленими головуючою суддею ухвалами та її процесуальними діями не є підставою для відводу судді від розгляду його скарги, у відповідності до вимог частини четвертої статті 36 ЦПК України.

Верховний Суд наголошує на тому, що учасники справи не можуть використовувати інститут відводу суддів з метою схиляння суду до ухвалення бажаного для них процесуального рішення. Необґрунтоване усунення судді від участі у розгляді певної справи є так само порушенням права на справедливий суд, як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді.

Таким чином, наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	  	
	Р. А. Лідовець	
	  	
	Д. Д. Луспеник