ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

ОКРЕМА ДУМКА 

"04" червня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/766/23 

Суддя Господарського суду Закарпатської області Пригуза П.Д., за результатами колегіального розгляду господарської справи № 907/766/23, 
за позовом Фізичної особи – підприємця Габор Наталії Миколаївни, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області
з участю у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача гр. Габора Василя Івановича, 
до відповідача 1 - Відділу управління майном району Тячівської районної ради, м. Тячів Закарпатської області,
до відповідача 2 - Фізичної особи – підприємця Рак Ганни Степанівни, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області,
до відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю “Вітар – Л”, с. Теребля Тячівського району Закарпатської області,

Описова частина розбіжної думки.
Ця справа № 907/766/23 була відкрита ухвалою Господарського суду Закарпатської області 06.11.2023 в порядку загального позовного провадження з колегіальним її розглядом, головуючої судді Пригари Л.І., суддів – Лучка Р.М. та Андрейчука Л.В.
Ухвалою господарського суду від 24.09.2025 у справі було закрито підготовче провадження та розпочато розгляд справи по суті.
02.03.2026, під час розгляду справи по суті, у зв`язку з вибуттям судді Андрейчука Л.В. із штату суду, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від було визначено новий склад колегії суддів для розгляду цієї справи. 
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 16.03.2026 справу №907/766/23 прийнято до провадження новим складом суду - колегією суддів у складі головуючої судді Пригари Л.І., судді Лучка Р.М. та судді Пригузи П.Д. Судом повторно розпочато розгляд справи по суті, який завершився 29.04.2026 прийняттям рішення у справі. Так, рішенням від 29.04.2026 суд у задоволенні позову відмовив повністю. 
Відповідно до приписів ч. 3 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
В судовому засіданні, в якому проголошувалася вступна і резолютивна частини рішення суду про наявність окремої думки окремого судді учасникам справи не повідомлялося, оскільки обговорені при викладенні резолютивної частини рішення висновки суддів збігалися, що у задоволенні позову належить відмовити. 
Розбіжності у думках суддів стосувалися оцінки фактичних обставин справи та в цілому мотивувальної частини рішення суду, які в процесі обговорення суддями та виготовлення повного тексту рішення не були подолані, зокрема: висновки суду про те, які обставини, що є предметом доказування у справі, визнаються судом встановленими або спростованими з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів; мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; мотивованої оцінки аргументів, наведених учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Повний текст рішення суду складено та підписано суддями Л.І. Пригара та Р.М. Лучко 03.06.2026 року.
Суддею Пригузою П.Д. рішення суду підписано 04.06.2026 о 10:50 після попереднього створення в системі ДСС проєкту документу «окрема думка».

І. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
Право судді на викладення своєї окремої думки визначено ст. 34 ГПК України.
Відповідно до наведеної статті питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів, головуючий суддя голосує останнім.
При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Судді не мають права розголошувати міркування, що були висловлені при обговоренні під час ухвалення судового рішення. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Згідно Рішення ВРП від 19.04.2018 № 1200/0/15-18 Окрема думка судді - сформований суддею письмовий документ, який є формою визначення власної позиції судді в разі незгоди з прийнятим (наданим) рішенням (висновком) або викладенням обставин, що доповнюють мотивувальну частину рішення (висновку); окрема думка відображає правову позицію судді у конкретній справі, яка розглядалася судом, та спрямована на заперечення, уточнення або обґрунтування висновків у рішенні суду.
Відповідно до змісту норм Кодексу суддівської етики, затвердженого рішенням ХХ чергового з`їзду суддів України 18.09.2024 та коментаря до нього, затвердженого рішенням Ради Суддів України від 02.03.2026 №14, Окрема думка судді є одним із засобів реалізації принципів незалежності суддів, їхнього вільного волевиявлення та рівноправ`я, повного та всебічного розгляду справи. Окрема думка є висловленням власної позиції судді, який не погодився з думкою більшості, є похідною від правової позиції, яка покладена в основу рішення суду і жодним чином не змінює та не впливає на набуття чинності судовим рішенням. Окрема думка не може бути ревізією судового рішення, а за своїм змістом повинна містити виклад правової позиції судді, не згодним із судовим рішенням, яка була висловлена ним під час ухвалення рішення.
Право судді на висловлення окремої думки є однією з гарантій його внутрішньої незалежності – забезпечує його автономію та залишає право на вільне вираження поглядів стосовно резолютивної чи мотивувальної частини рішення, з яким він незгоден.
Принцип незалежності діє в тісному зв`язку з принципом неупередженості, що відображає позиція КРЄС у пункті 12 Висновку № 1 (2001) про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів. Судова незалежність передбачає повну безсторонність з боку суддів. Судовій владі повинні довіряти не лише сторони окремої справи, а й суспільство в цілому. Суддя не просто повинен насправді бути вільним від будь-яких зв`язків, прихильностей, упередженості, він чи вона також повинні вважатися вільними
від цього з точки зору розсудливого спостерігача. У протилежному випадку довіру до судової влади може бути підірвано.

ІІ. СУТЬ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ФОП ГАБОР Н.М. 
Позивачка ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до господарського суду з вимогами про визнання за нею права власності на свердловину №12, зареєстровану в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 100877), будівлі та споруди, що знаходяться на земельній ділянці, що належить їй на праві приватної власності та про витребування їх з чужого незаконного володіння, включаючи «певну частину земельної ділянки, яка накладається, (кадастровий номер 212448700:03;005:0309) площею 0,04 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги ФОП Габор Н.М. про:
- визнання протиправним і скасування рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000 «Про оформлення права власності на адміністративно-побутову будівлю (лазня) по вул. Лікувальна, 1, у с. Теребля, за ОСОБА_1 - 1/3 частині, ОСОБА_2 - 1/3 частині, та Худан Ганною Василівною - 1/3 частині», а також запис в реєстровій книзі №2 бюро технічної інвентаризації та видане свідоцтво на право власності про розподіл адміністративно-побутової споруди (комплексу);
- про визнання права власності Габор Н.М. на свердловину №12, зареєстровану в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 100877); 
- про визнання права власності на побудовану над свердловиною №12 надкаптажну споруду загальною площею 10,50 кв.м.;
- про визнання права власності на будівлю “Лазня” загальною площею 186,5 кв.м.;
- про визнання права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться свердловина №12 та будівля “Лазня”, відповідно до Державного акту на землю IV – ЗК №032816 від 23.10.1997, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- про витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 та ТОВ “Вітар-Л”: 
- свердловину №12, зареєстровану в Державному реєстрі артезіанських свердловин (системний номер 109464 від 27.01.2022) за ТОВ “Вітар – Л”, 
- споруду бюветного комплексу (насосної станції) загальною площею 29,43 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2149147021244), 
- 1/3 частки будівлі “Лазня” загальною площею 186,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1779066621244), 
- певну частину земельної ділянки, яка накладається, (кадастровий номер 212448700:03;005:0309) площею 0,04 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2508920921080)”.
Метою позову ОСОБА_1 , як це випливає із суті позовних вимог та позиції ОСОБА_1 , є відновлення становища, що існувало до порушення права власності позивача, та всього комплексу правомочностей власника станом до 22.10.2000 року, коли виконкомом Тереблянської сільської ради було прийняте рішення №5 від 22.10.2000 «Про оформлення права власності на адміністративно-побутову будівлю (лазня) по АДРЕСА_3 , яким за громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вказаний об`єкт був зареєстрований як об`єкт спільної частково, по - 1/3 частині, кожного, з якого на думку позивачки почалося порушення її прав власника.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ БІЛЬШОСТІ СУДДІВ ЩОДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА ОКРЕМИХ ОБСТАВИН У РІШЕННІ СУДУ
Більшість суддів за результатами розгляду цієї справи дійшли висновку, що позивачка ОСОБА_1 не довела того факту, що Свердловина №12 перебувала у її власності. Такий висновок грунтується на наявних у цій справі текстах судових рішень (рішеннях місцевих судів, постановах судів апеляційних та касаційних інстанцій) у інших господарських та цивільних справах, у яких містяться висновки судів про факти, що, на думку більшості суддів, мають преюдиціальне значення для вирішення цієї справи.
Так, більшість суддів дійшла висновку про те, що:
- у постановах судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі №5008/988/2011 встановлено, що свердловини не можуть бути у власності будь-яких осіб, а виключно у користуванні;
- факт відновлення (створення) свердловини за власні кошти; акт передачі свердловини, паспорт на свердловину, рішення Виконавчого комітету Тереблянської сільської ради; лист Закарпатської обласної ради про погодження надання приватному підприємцю ОСОБА_1 спеціального дозволу (ліцензії) на геологічне вивчення (дорозвідку) та дослідно-промислову розробку Тереблянського родовища мінеральних вод (свердловина №12); ліцензії (спеціального дозволу) №1562 від 28.12.2000 року, будь-якого окремого правового значення, як докази на підтвердження заявлених у даній справі позовних вимог про визнання права власності на свердловину не мають;
- розташування спірної свердловини АДРЕСА_4 на земельній ділянці ОСОБА_1 оцінено критично, позаяк земельна ділянка надавалась останній за Державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ЗК №032816 від 23.10.1997 №6, площею 0,105 га в урочищі “Кривулі”, виданим 23.10.1997 Тереблянською сільською радою для ведення садівництва, а не видобування корисних копалин, тому позивачка ОСОБА_1 на праві приватної власності володіє земельною ділянкою площею 0,105 га в ур. “Кривулі” Тереблянської сільської ради для ведення садівництва;
- вважається встановленою обставина відсутності у позивачки підстав для набуття прав власності на свердловину №12, споруду бюветного комплексу (насосної станції), 1/3 частки будівлі “Лазня” загальною площею 186,5 кв.м., певної частини земельної ділянки, яка накладається, (кадастровий номер 212448700:03;005:0309);
- за результатами розгляду справи №307/2170/18, рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08.09.2021, яке набрало законної сили відповідно до постанови Закарпатського апеляційного суду від 04.04.2022, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №307/2170/18 касаційну скаргу залишено без задоволення, рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 08.09.2021 та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04.04.2022 залишити без змін. Більшість суддів грунтують свої висновки на преюдиційності фактів, що розглядалися у цій справі №307/2170/18, які за приписами норм ГПК України не мають доказуватися при розгляді цієї справи №907/766/23, але впливають на оцінку обставин та доказів у цій справі, а також - на результат розгляду справи.

У цьому випадку маю переконання про необхідність викласти окрему думку, оскільки вважаю, що суд обгрунтовано відмовив у позові ОСОБА_1 , але помилився у встановленні та викладенні фактичних обставин справи, правової оцінки окремих фактичних обставин, застосування правових оцінок фактичних обставин із інших судових рішень, яким помилково надано значення преюдиційності, а також зроблено висновки про їх значення для вирішення спірних питань у цій справі.

ІV. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
4.1. Верховний Суд у своїй практиці і висновках зазначав, що за змістом ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. 
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.
Преюдиційність - це властивість фактів. Оцінка судами в інших справах законності чи незаконності певних дій особи в жодному разі не є преюдиційним фактом, і навіть не є правовою позицією. 
Преюдиційне значення мають лише встановлені судом обставини, тобто факти, а не правова їх оцінка. 
Преюдиційні факти істотно відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
4.2. На мою думку висновки судів усіх інстанцій у цивільній справі №307/2170/18 мають очевидний характер правової оцінки обставин спірної для тієї справи юридичної ситуації, в якій розглядався спір про визнання недійсною технічної документації із землеустрою, скасування державної реєстрації земельної ділянки, зобов`язання зняти огорожу та звільнити самовільно захоплену частину земельної ділянки, а не встановлення певних фактів. У цій справі суди дійшли висновків, що позивачкою не доведено належними, допустимими і достатніми доказами факту порушення її прав у сфері землекористування з боку відповідачки, та факту невідповідності вимогам законодавства технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0964 га, кадастровий номер 2124487000:03:005:0010. Більш того, Апеляційний суд у цивільній справі №307/2170/18 дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання недійсною технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_2 не охоплюється юрисдикцією суду загальної юрисдикції, тому не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки зазначені обставини, що призвели до ймовірного порушення прав позивачки, можуть слугувати лише доказами на обґрунтування та підставою для підтвердження її правової позиції при пред`явленні позову у спосіб, передбачений ч. 3 ст. 152 ЗК України, а відтак не є належним способом захисту права.
Суди у справі №307/2170/18 не виключали, що імовірно наведені позивачкою обставини призвели до порушення прав позивачки, але такі докази і обставини можуть бути прнедметом оцінок суду при пред`явленні ОСОБА_1 позову у належний спосіб, що передбачений законом, зокрема - ч. 3 ст. 152 ЗК України. Очевидно, що ОСОБА_1 , подавши новий позов до господарського суду, вважала саме цю справу № 907/766/23 такою, в якій нею обрано належний спосіб захисту. 
Через це, вважаю, що рішення суду у цивільній справі № 307/2170/18 не має преюдиційного характеру для цієї справи № 907/766/23.

4.3. Фактичні обставини та відносини, що склалися між сторонами справи, їх правове обгрунтування позивачем та оцінка суддею Пригузою П.Д.
І. Історія фактичного землекористування та використання об`єктів прав на земельних ділянках (будівель та споруд) на території урочища Кривулі. 
Об`єктивно з матеріалів справи та доводів і заперечень сторін слідує таке.
1.1. Рішенням Тереблянської сільської ради від І9.12.І996 року «Про виділення земельної ділянки для ведення садівництва» в урочищі Кривулі біля санаторію виділено по 0,10 га земельної ділянки для цієї мети громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .
1.2. З матеріалів справи вбачається, що земельні ділянки отримувачами використовуються не для садівництва. Наявні у справі докази вказують на те, що між трьома особами та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які вказані в рішенні Тереблянської сільської ради від І9.12.І996, існувала домовленість про спільне створення об`єкту будівель і споруд для підприємницької діяльності: будівництва лазні, адміністративного корпусу, послуг з добування мінеральних вод з свердловини №12, яка знаходиться на одній із земельних ділянок, використання добутої води для бальнеології як підприємницької діяльності.
1.3. Так, позивач доводить і підтверджує, що рішенням Виконавчого комітету Тереблянської сільської ради від 28.10.1997 року № 33 надано дозвіл на будівництво лазні та адміністративно побутової споруди (як комплекс) ОСОБА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на їх земельних ділянках. Такий майновий комплекс за проєктом, якого до справи не додано, повинен розміщуватись на всіх зазначених земельних ділянках.
1.4. Зокрема, як стверджує позивач і не заперечує відповідач, у 1998 році було виготовлено проект на будівництво Адміністративно-побутової будівлі.
Комплекс будівель і споруд запроектовано на трьох суміжних земельних ділянках і передбачало будівництво та уведення в експлуатацію комплексу в декілька етапів робіт (черг) з будівництва.
Перша черга - будівництво будівлі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » яка розміщувалась на земельній ділянці ОСОБА_5 . 
Друга черга – будівництво двоповерхового корпусу Адміністративно побутової споруди яка повинна була розміщуватись на земельній ділянці ОСОБА_4 .
На земельній ділянці ОСОБА_2 було заплановано будівництво прохідної, водойма - рибник, споруди альтанки, басейн, споруда для торгівлі (ятка, кіоск), металева огорожа та виконання благоустрою території.
1.5. Наведені обставини вказують на те, що власниками земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 об`єднано земельні ділянки, що є приватною власністю кожного з них, для будівництва об`єкта спільної власності для здійснення підприємницької діяльності. Основним об`єктом, який мав стати основою проєкту для підприємницької діяльності є свердловина №12, з якою видобувається мінеральна вода для використання її у бальнеології. 
1.6. За моїми висновками, відносини між громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , за своїм характером підпадають під ознаки відносин, що регулюються нормами законодавства про спільну діяльність.
Слід зазначити, що загальні положення про спільну діяльність регулюються нормами Глави 77 (статті 1130 -1143) ЦК України.
Так, ст. 1130 визначено поняття договору про спільну діяльність. За таким договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Статтею 1131 визначено форму та умови договору про спільну діяльність. Так, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
За договором простого товариства (ст. 1132 ЦК) сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.
Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.
Згідно ч. 2 ст. 1141 ЦК України у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін.
Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.
Учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів.
1.7. За наявними матеріалами справи, і це підтверджено сторонами, - між учасниками спільного будівництва письмового договору про спільну діяльність (договору простого товариства) не укладалося, отже не закріплено у письмовій формі домовленості про створення (будівництво) на правах часткової власності комплексу будівель і споруд, їх утримання та експлуатацію з підприємницькою метою; не визначено об`єкти права власності, що є вкладами (часткою) у таку спільну діяльність, не визначено порядок розподілу результатів спільної діяльності (одержаних від такої діяльності доходів), які новостворені об`єкти можуть бути їх спільною власністю як учасників, не визначено порядку ведення бухгалтерського обліку спільного майна одному з учасників, не визначено обов`язки учасників щодо утримання спільного майна та порядку відшкодування витрат, пов`язаних із виконанням цих обов`язків тощо.
Це означає, що земельні ділянки та об`єкти, що на них знаходилися станом на час початку будівництва (1999 - 2000 роки) залишалися у приватній власності громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . 
Отже, до спірних відносин норми законодавства про спільну діяльність не застосовуються.
1.8. Також слід зазначити, що за своїм характером фактичні відносини між громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підпадають під ознаки відносин, що регулюються нормами законодавства про спільну власність.
Положення про право спільної власності встановлені нормами Глави 26 (ст. 355 -367 ЦК України).
Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Стаття 356 ЦК України визначає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.
Згідно ч. 1 ст. 357 ЦКУ частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
В той же час, згідно ч. 2 ст. 357 ЦКУ, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.
Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Стаття 363. Момент переходу частки у праві спільної часткової власності до набувача за договором
1. Частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.
2. Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу.
Статтею 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. 
У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню."

Як встановлено судом у цій справі, між співвласниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 – договору про виділ ОСОБА_6 у натурі частки з нерухомого спільного майна будівлі «Лазня» або «Адміністративно-господарська будівля» - не укладалося. 
Отже, питання спільної власності між учасниками спору не врегульовані, є спірними.
1.9. Щодо підстав набуття права власності на нерухомість.
У відповідності до приписів ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.
Положеннями статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Стаття 331 ЦК України регулює питання набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва. Так, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.
Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Як зазначається у правових позиціях Верховного Суду у справах, предметом яких є визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, «При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.»
Відсутність у цій справі № 907/766/23 письмового тексту договору (правочину) між громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 означає, що правові підстави для реєстрації права по 1/3 частини власності на об`єкти нерухомого майна будівлю «Лазня» або «Адміністративно-побутова будівля» за громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 – не підтверджуються наявними матеріалами справи та наданими сторонами доказами, також є спірними.
1.10. У цій справі № 907/766/23 та у досліджуваних відносинах про вірогідність наявності такої домовленості між про спільне будівництво та створення об`єкту з рівними частками у праві власності (1/3 частки) можуть свідчити лише інші документи, але не договір між громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Такими є рішення місцевої ради та інші докази, що наявні у цій справі, але оспорюються позивачем ОСОБА_5 . Зокрема, це: рішення виконавчого комітету Тереблянської сільської ради Тячівського району від 28.10.1997р. №33 про надання дозволу на будівництво лазні та адміністративно-побутової будівлі мешканцям с. Теребля ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 в с. Теребля; рішення виконавчого комітету Тереблянської сільської ради №5 від 10.02.2000р. про оформлення права власності на адміністративно-побутову будівлю (лазня) по АДРЕСА_3 , за ОСОБА_1 - 1/3 частині, ОСОБА_2 - 1/3 частині, та ОСОБА_4 - 1/3 частині.
Відсутність договору про створення об`єкту спільної власності у рівних частках кожного ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ) зумовлює способи захисту права кожного з учасників спірних відносин щодо створення об`єкту нерухомості будівель і споруд. Такі способи захисту прямо випливають із зазначених норм ЦК України і полягають у визначенні часток кожного з учасників будівництва та/або поділу створеного об`єкта нерухомості у відповідності до частки кожного з них.
Оскільки розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників (відсутній договір), такий розмір часток повинен визначатися з урахуванням вкладу кожного з співвласників у створенні (будівництві, виготовленні, спорудженні) комплексу будівель і споруд осіб, які, вірогідно, можуть вважатися співвласниками такого майна: ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ).
1.11. Вірогідність початку спільного створення об`єкту спільної часткової власності громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як комплексу нерухомого майна на трьох суміжних земельних ділянках, що належали різним особам як самостійним власникам, підтверджується також і відповідачем ОСОБА_6 у відзиві та доданих нею документах.
Так, ОСОБА_2 додає копію заяви, що датована 27 жовтня 1997 року та підписана громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на ім`я голови районної адміністрації та районної ради про надання дозволу на збір матеріалів на спільне будівництво лазні та адміністративно-побутового будинку на приватизованих земельних ділянках. Така копія цього листа посвідчена 27.06.2019 року начальником відділу, головним архітектором району О. Марковою. 
Також до відзиву ОСОБА_2 додані дозвільні документи, рішення Виконавчого комітету Тереблянської селищної ради №33 від 26.10.1997 року про надання дозволу на будівництво лазні та адміністративно-побутового корпусу; копії державних актів на право приватної власності на земельні ділянки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; проєктну документацію на комплекс об`єктів будівель і споруд із пояснювальною запискою до нього; Акт приймальної комісії від 06.05.1998 № 306 про готовність до експлуатації закінченого будівництвом об`єкту Адміністративно-побутової споруди (І черга) загальною площею 81 м. кв. – Приватна лазня.
Згідно наявних матеріалів будівлі «Адміністративно-побутової споруди (І черга) загальною площею 81 м. кв. – Приватна лазня» було присвоєно поштову адресу АДРЕСА_2 . 
Рішенням Виконавчого комітету Тереблянської селищної ради від 22.02.2000 року № 5 «Про оформлення права власності на нерухоме майно адміністративно- побутової споруди в АДРЕСА_3 , на підставі Державного акту на право власності на землю, проектної документації та акту ввода в експлуатацію, - оформлено право власності на нерухоме майно, яке знаходиться в АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 по 1/3 частині адміністративно- побутової споруди/лазня І-ша черга.
На підставі рішення місцевої ради було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно №3 від 10.03.2000р. на адміністративно-побутову будівлю (лазня) по АДРЕСА_3 , на ім`я ОСОБА_1 (позивач) - в 1/3 частині, ОСОБА_2 (відповідач 2) - в 1/3 частині, ОСОБА_4 - в 1/3 частині.
Право власності на адміністративно-побутову будівлю (лазня) по АДРЕСА_3 було зареєстровано 10.03.2000р. на підставі зазначеного Свідоцтва Тячівським районним державним підприємством технічної інвентаризації за ОСОБА_1 (позивач) - в 1/3 частині, ОСОБА_2 (відповідач 2) - в 1/3 частині, ОСОБА_4 - в 1/3 частині, в реєстровій книзі №3.
Однак, за матеріалами справи вбачається, що Адміністративно-побутова споруда (І черга) «Приватна Лазня» фактично розташована на земельній ділянці, що належить на правах приватної власності ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 , як об`єкта спільної власності по 1/3 частки ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ), а реєстрація прав відбулася без наявних на то юридичних підстав – без відповідного договору про спільне будівництво та визначення часток усіх учасників такого будівництва. Ці обставини вказують на наявність правової невизначеності у відносинах власності між громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджує підставність позовних вимог ОСОБА_1 щодо врегулювання її прав та інтересів як власника земельної ділянки та будівель і споруд, що знаходяться на її земельній ділянці.

ІІ. Щодо обставин і права користування (власності) свердловиною №12.
2.1. У рішенні Тереблянської селищної ради від 29.07.1997 щодо передачі земельної ділянки у власність громадянки ОСОБА_1 , зазначено, що передача земельних ділянок здійснюється тільки після контрольних обмірів земельних ділянок та передачі межових знаків на зберігання землевласників.
Матеріалами справи підтверджується, що земельні ділянки були передані в натурі із визначенням меж таких земельних ділянок на місцевості, а межові знаки були передані власникам земельних ділянок разом з земельними ділянками, які визначали їх кордони (межу). 
2.2. Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 як власник земельної ділянки з 1999 року приступила до поліпшень земельної ділянки, її освоєння та будівництва на цій земельній ділянці об`єкта нерухомості, відновлення на цій земельній ділянці свердловини №12 Тереблянського родовища мінеральних вод, отримання відповідних дозвільних документів на право користування надрами на земельній ділянці, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.
Так, ОСОБА_1 , 29.07.1997 отримала Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ІУ-ЗК № 032816, площею 0,105 га, яка розташована на території ур. Кривулі Тереблянської сільської ради.
ОСОБА_1 як приватний підприємець, реалізуючи свій намір відновлення роботи та експлуатації свердловини №12, звернулася листом від 23.08.1999 року до установи Закарпатська геологорозвідувальна експедиція про надання інформації стосовно свердловини, яка пробурена в 50-ті роки та знаходиться на земельній ділянці, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. 
Листом від 23.08.1999 Закарпатська геологорозвідувальна експедиція повідомлено на ім`я приватного підприємця ОСОБА_1 , що свердловина, розташовано на приватній ділянці заявника пробурена в 1949-1950 роках під час розвідки нафтогазоносності надр на землях Данилово-Теребля. Глибина свердловини складає 506,9 м. Після завершення розвідувальних робіт ця свердловина була ліквідована. Повідомлено, що в надрах виявлені сірководневі мінеральні води. Повідомлено, що ця свердловина може бути за власні кошти відремонтована з метою використання вод в бальнеології.
2.3. Відповідно до пункту 2 розділу VII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про Державний земельний кадастр”, земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 за власні кошти здійснила відновлювальні роботи цієї свердловини, ввела її в експлуатацію, оформила Паспорт свердловини, якій присвоєно номер 12, та здійснювала підприємницьку діяльність на відведеній їй і переданій у власність земельній ділянці. Зокрема, не викликає сумніву, що ОСОБА_1 користувалася свердловиною №12 Тереблянського родовища мінеральних вод як власник земельної ділянки.
Встановлені відомості свідчать про здійснення ОСОБА_1 робіт з будівництва і відновлення Свердловини, якій присвоєно №12 за власні кошти, створення надбудови над цією свердловиною тощо. Такі роботи та створені матеріальні об`єкти законодавством України кваліфікуються як земельні поліпшення: будівлі та споруди для провадження економічної діяльності. Такі об`єкти станом з 1997 до 2015 року за матеріалами справи були розташовані у межах земельної ділянки ОСОБА_1 , фізичне переміщення їх на іншу земельну ділянку є неможливим, отже – вони є невід`ємними поліпшеннями земельної ділянки, що покращили якісні характеристики приватної земельної ділянки ОСОБА_1 .
2.4. Жодних інших відомостей у цій справі №907/766/23, що ОСОБА_1 отримала в користування свердловину №12, що знаходилася на іншій (чужій) земельній ділянці будь то землі державної чи комунальної власності або землі приватної власності, що належить іншій приватній особі, зокрема відповідачки ОСОБА_2 , - немає. 
2.5. Місцезнаходження свердловини №12 на земельній ділянці ОСОБА_1 , як і право на цю свердловину, підтверджується належними і допустимими доказами, які були предметом дослідження у цій справі, а також є встановленими у справі №5008/988/2011, зокрема постановою Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 21.05.2019 року.
Цими судовими рішеннями встановлено як факт незаконне включення у 2017 році до ліквідаційної маси підприємства-банкрута Радгоспу “Більшовик” свердловини №12 (пробурена в червні 1950 року із фактичною глибиною 509,6 м., що знаходиться на відстані 0,5 км від Південної околиці с.Теребля Тячівського району Закарпатської області). Ця свердловина №12 у складі ліквідаційної маси Радгоспу «Більшовик» була продана за договором від 06.11.2017 громадянці ОСОБА_2 . За цим незаконним, в частині окремого майна-свердловини №12, договором купівлі-продажу від 06.11.2017 передбачалося, що право власності на майно, у т.ч. свердловину №12, переходить від Радгоспу “Більшовик” до підприємця ОСОБА_2 з моменту підписання акту приймання-передавання майна. Тобто, - 06.11.2017 року.
Наведеними постановами Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 та Верховного Суду від 21.05.2019 року встановлено, що до ліквідаційної маси Радгоспу «Більшовик» було включене чуже майно, що належить ОСОБА_1 та встановлено факти, а саме: факт ліквідації та невикористання свердловини як активу; факт перебування свердловини №12 у володінні та користуванні ОСОБА_1 з 1999 року разом із земельною ділянкою в урочищі «Кривулі»; факт використання власником земельної ділянки ОСОБА_1 свердловини №12 для відновлення (реставрації) за договором № 4/10 від 21.10.1999, укладеного між приватним підприємцем ОСОБА_1 як замовником та МП “Гідрогеолог” на відновлення свердловини; факт складання акту приймання-передачі відновленої свердловини №12 від 24.11.1999 від МП “Гідрогеолог” за результатами виконання договору від 21.10.1999; факт прийняття рішення виконавчого комітету Тереблянської сільської ради № 28 від 25.11.1999 “Про розгляд заяви приватного підприємця ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_5 ”; факт надання Закарпатською обласною радою за вих. № 02-18/281 від 27.06.2000 приватному підприємцю ОСОБА_1 спеціального дозволу (ліцензії) на геологічне вивчення (дорозвідку) та дослідно-промислову розробку Тереблянського родовища мінеральних вод (свердловина №12); факт наявності листа Тячівської районної державної адміністрації № 02-13/1781 від 18.08.2003; факт рішення Тячівської районної ради № 162 від 27.08.2003 яким погоджено продовження дії ліцензії № 1562 від 28.12.2000; такого ж змісту Тячівської районної державної санітарно-епідеміологічної служби від 01.08.2003 № 715, Тячівської державної територіальної екологічної інспекції № 258 від 11.08.2003, Закарпатської обласної санітарно-епідеміологічної станції № 2346/01 від 28.08.2003, Теруправлінням Держнаглядохоронпраці України по Закарпатській області № 07-04/408 від 28.08.2003, Державного управління екології та природних ресурсів в Закарпатській області № 1761/05 від 28.08.2003; факт укладення договору із Тячівською районною дільничною лікарнею від 01.08.2003 про надання послуг в обслуговуванні пацієнтів сірководневими лікувальними ваннами. 
2.6. Наведені обставини та докази, що їх підтверджують, вказують на конкретний порядок землекористування, що існував на земельній ділянці ОСОБА_1 з 1999 року, у якому свердловина, яка має реєстраційний номер 12, є приватною власністю ОСОБА_1 , створена нею на місці ліквідованої свердловини, яка колись, у далекому минулому створена з метою геологічної розвідки. Ця свердловина, як свідчать матеріали справи, була пробурена в червні 1950 року та знаходилася на землях за межами населеного пункту на відстані 0,5 км від Південної околиці с. Теребля Тячівського району Закарпатської області. 
Земельна ділянка із земель за межами населеного пункту, на якій знаходилася ліквідована свердловина №12, була в 1999 році передана у власність гр. ОСОБА_1 , отже відновлена власницею землі свердловина №12 стала власністю ОСОБА_1 як приналежність цієї земельної ділянки приватної власності, місцезнаходження якої - АДРЕСА_3 .
Факт укладання громадянкою ОСОБА_2 договору від 06.11.2017 про купівлю з метою набуття права власності на свердловину №12 від підприємства-банкрута Радгоспу “Більшовик”, серед іншого майна, свідчить про те, що ОСОБА_2 не була власником і користувачем цієї свердловини №12, а за цим договором намагалася отримати і закріпити за собою право володіння (власності) на свердловину №12 через укладання договору купівлі-продажу саме цієї свердловини №12. 
Окрім того, хоча земельна ділянка та розташована на ній свердловина №12 станом на час укладання вказаного договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ліквідатором Радгоспу “Більшовик” від 06.11.2017 мала конкретну адресу місцезнаходження: АДРЕСА_3 , у договорі купівлі-продажу від 06.11.2017 сторонами було зазначено місцезнаходження свердловини №12 за невизначеним місцем - «що знаходиться на відстані 0,5 км від Південної околиці с. Теребля Тячівського району Закарпатської області». 
Очевидно, що такий запис місцезнаходження свердловини №12 у договорі «на відстані 0,5 км від Південної околиці с. Теребля» переслідував мету визначити свердловину №12 як таку, що не має адреси та не має користувача (власника), зокрема ОСОБА_1 , що не відповідає дійсності. 
Факт приналежності свердловини №12 користувачу ОСОБА_1 підтверджено судовими рішеннями у справі №5008/988/2011 (постанови Західного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2019 року, якими договір від 06.11.2017 визнано недійсним в частині продажу та набуття власності ОСОБА_2 на свердловину №12.
2.7. Також матеріалами цієї справи №907/766/25 та інших судових справ, копії судових рішень у яких додано сторонами до цієї справи №907/766/25, підтверджується факт вибуття із володіння громадянки ОСОБА_1 свердловини №12 та частини земельної ділянки, на якій ця свердловина знаходиться. Таке вибуття свердловини №12 із володіння громадянки ОСОБА_1 разом з частиною земельної ділянки відбулося в результаті односторонніх дій власника суміжної земельної ділянки ОСОБА_2 у результаті робіт з «відновлення меж земельної ділянки». 
2.8. За таких обставин доводи позивачки ОСОБА_1 підтверджуються належними доказами про те, що гр. ОСОБА_2 одноосібно (свавільно) заволоділа частиною об`єктів права власності, що знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_1 та з 2000 року використовувалися як частина (приналежність) комплексу Адміністративно-побутової споруди (І черга) «Приватна Лазня»: частиною Адміністративно-побутової споруди «Приватна Лазня», свердловиною АДРЕСА_4 з надбудовою над нею та земельною ділянкою.

ІІІ. Щодо розмежування земельних ділянок, належних ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Дослідження копій доданих до цієї справи Державних актів на право приватної власності на землю, оформлених у 1997 році, показує, що такі Акти не мають у своєму змісті точних координат, за якими можна встановити місцезнаходження такої земельної ділянки на місцевості. Акти не містять орієнтації земельних ділянок по сторонах світу (розі вітрів), не мають зазначення цифрових геодезичних координат та кадастрових номерів земельних ділянок.
Натомість, усі земельні ділянки за такими актами мають визначені довжини меж земельних ділянок з їх прив`язкою до меж сусідніх земельних ділянок. Земельні ділянки, зокрема позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 , мають прямокутні форми та рівні сторони. 
Земельна ділянка ОСОБА_4 має поворотні точки по лінії А-Б та В-Г.
Усі земельні ділянки по межі, яка їх розділяє мають довжину 40 метрів. 
Досліджуючи зміст Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки встановлено таке.
3.1. Земельна ділянка ОСОБА_1 .
На підставі рішення Тереблянської селищної ради від 29.07.1997 земельна ділянка передана у власність громадянки ОСОБА_1 , що підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку ІУ-ЗК № 032816, площею 0,105 га, яка розташована на території ур. Кривулі Тереблянської сільської ради, що виданий 23 жовтня 1997 року. Цей Акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6.
В Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку громадянки ОСОБА_1 визначено зовнішні межі земельної ділянки, які описано так: від А до Б протяжністю 26,3 м. – землі загального користування (польова дорога); від Б до В протяжністю 40,0 м. – землі громадянки ОСОБА_2 ; від В до Г протяжністю 26,3 м. – землі санаторію «Тереблянський»; від Г до А протяжністю 40,0 м. – землі громадянки ОСОБА_4 . 
3.2. Земельна ділянка ОСОБА_2 .
На підставі рішення Тереблянської селищної ради від 29.07.1997 земельна ділянка передана у власність громадянки ОСОБА_2 , що підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку ІУ-ЗК № 032815, площею 0,105 га, яка розташована на території ур. Кривулі Тереблянської сільської ради, що виданий 23 жовтня 1997 року. Цей Акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №7.
В Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку громадянки ОСОБА_2 визначено зовнішні межі земельної ділянки, які описано так: від А до Б протяжністю 26,3 м. – землі загального користування (польова дорога); від Б до В протяжністю 40,0 м. – землі санаторію «Тереблянський»; від В до Г протяжністю 26,3 м. – землі санаторію «Тереблянський»; від Г до А протяжністю 40,0 м. – землі громадянки ОСОБА_1 .
3.3. Земельна ділянка ОСОБА_4 .
На підставі рішення Тереблянської селищної ради від 29.07.1997 земельна ділянка передана у власність громадянки ОСОБА_4 , що підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку ІУ-ЗК № 032817, площею 0,105 га, яка розташована на території ур. Кривулі Тереблянської сільської ради, що виданий 23 жовтня 1997 року. Цей Акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5.
В Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку громадянки ОСОБА_4 визначено зовнішні межі земельної ділянки, які описано так: від А до Б протяжністю 26,5 м. – землі загального користування (польова дорога); від Б до В протяжністю 40,0 м. – землі громадянки ОСОБА_1 ; від В до Г протяжністю 26,5 м. – землі санаторію «Тереблянський»; від Г до А протяжністю 40,0 м. – землі санаторію «Тереблянський».
3.4. Наведені тут у пунктах 3.1., 3.2. та 3.3. відомості свідчать про те, що усі три земельні ділянки розміщені послідовно одна за одною уздовж земель загального користування (польова дорога), в такому порядку: 
- Перша - земельна ділянка громадянки ОСОБА_4 , що з правого боку межує із земельною ділянкою громадянки ОСОБА_1 ;
- Друга - земельна ділянка громадянки ОСОБА_1 , що з правого боку межує із земельною ділянкою громадянки ОСОБА_2 ;
- Третя - земельна ділянка громадянки ОСОБА_2 , що з правого боку межує із земельною ділянкою санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
З іншого (протилежного) боку від польової дороги усі три земельні ділянки також межують із землями санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
3.5. В той же час, як вбачається з наявних у цій справі матеріалів (доказів), розміри земельних ділянок, що є власністю громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до Державних актів, виданих у 1997 році, не відповідають таким актам. 
Спір та судові справи з їх розгляду між суміжними землекористувачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виник в 2015 році в результаті проведеної громадянкою ОСОБА_2 роботи з виготовлення Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі. Документація за замовленням громадянки ОСОБА_2 виготовила ФОП Сімакова О.В. 
В результаті такого відновлення меж ділянки право власності на які визначено державними актами на право приватної власності на землю серії ІУ-ЗК № 032816 ( ОСОБА_1 ), та серії IV-3K №032815 ( ОСОБА_2 ), розміри земельних ділянок змінилися таким чином:
3.5.1. Перша – після відновлення меж згідно фактичними обмірами зробленими інженерами - землевпорядниками земельна ділянка ОСОБА_1 має довжину ліній між поворотними точками: 19,31 м, 40,0 м, 18,87 м, 40,0 м. Площа земельної ділянки становить 0,076 га. Фактична площа земельної ділянки ОСОБА_1 менша на 0,029 га ( 0105 га - 0,076 га). Фактична ширина земельної ділянки менша ніж у державному акті від А до Б на 6,99 м, від В до Г на 7,43 м.
Таким чином фактична конфігурація, розміри земельної ділянки належної на праві приватної власності гр. ОСОБА_1 не співпадають з конфігурацією, розмірами зазначених у державному акті серія ІУ-ЗК № 032816 від 23.10.1997 року.
Оскільки межа і межові знаки між земельними ділянками гр. ОСОБА_1 та сусідньої земельної ділянки зліва від Г до А протяжністю 40,0 м. – землі громадянки ОСОБА_4 залишилися на місці, то з матеріалів справи вбачається, що зміна (зменшення) протяжності земельної ділянки ОСОБА_1 відбулася через зміщення межі земельної ділянки з боку суміжного землекористувача з правого боку – ОСОБА_2 по межі від Б до В протяжністю 40,0 м. на територію земельної ділянки ОСОБА_1 від А до Б на відстані 6,99 м, та від В до Г на відстані 7,43 м.
Можна дійти висновку, що саме через таке зміщення межі земельної ділянки ОСОБА_2 в сторону земельної ділянки ОСОБА_1 відбулося переміщення (включення) об`єктів із земельної ділянки ОСОБА_1 на новостворену і сформовану земельну ділянку з кадастровим № 2124487000:03:005:0010, а саме свердловина №12 та приміщення надбудови над нею. 
3.5.2. Друга - після відновлення меж згідно фактичними обмірами зробленими інженерами - землевпорядниками земельна ділянка, що зазначена у державному акті на право приватної власності на землю серія ІУ-ЗК № 032815 від 23.10.1999, належної гр. ОСОБА_2 за актом розмір земельної ділянки площею 0,105 га та має прямокутну форму, довжинами ліній між поворотними точками: 26,3 м, 40,0 м, 26,3 м, 40,0 м. 
Суміжними землекористувачами земельної ділянки гр. ОСОБА_2 за актом є: від А до Б протяжністю 26,3 м. – землі загального користування (польова дорога); від Б до В протяжністю 40,0 м. – землі санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_2 »; від В до Г протяжністю 26,3 м.–землі санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_2 »; від Г до А протяжністю 40,0 м. – землі громадянки ОСОБА_1 .
При цьому земельна ділянка за Державним актом серії ІУ-ЗК № 032815 від 23.10.1999 має прямокутну форму та з трьох сторін має сусідніх землекористувачів та землевласників.
В той же час, як вбачається з технічної документації про відновлення меж земельної ділянки ОСОБА_2 , суміжними землекористувачами вказано лише дві особи. Уздовж земельних ділянок від А до Б - землі загального користування (дорога); від Б до В - землі сан. «Тереблянський»; від В до А - землі гр. ОСОБА_1 .
Однак, відповідно до відомостей із технічної документації про відновлення меж земельної ділянки ОСОБА_2 , земельна ділянка кадастровий № 2124487000:03:005:0010 має іншу площу - 0,0964 га. Конфігурація ділянки має гострі кути. Розміри земельної ділянки згідно з технічною документацією із землеустрою та поземельною книгою такі: протяжність земельної ділянки відповідно до меж від А до Б - 23,33 м (замість 26,3 м. по Акту), що є меншою на 2,97 м від цієї ж протяжності згідно з державним актом; протяжність земельної ділянки відповідно до меж від В до Г згідно з технічною документацією із землеустрою та поземельної книги (21,4 м) є меншою на 4,9 м від цієї ж протяжності згідно з державним актом (26,3 м); по довжині, визначеній технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та поземельною книгою, земельна ділянка площею 0,0964 га, кадастровий № 2124487000:03:005:0010, виходить за розміри, зображені на державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ЗК № 032815. Зокрема: протяжність земельної ділянки відповідно до меж від Б до В згідно з технічною документацією із землеустрою та поземельною книгою (44,36 м) є більшою на 4,36 м від цієї ж протяжності згідно з державним актом (40,0 м); протяжність земельної ділянки відповідно до меж від Г до А згідно з технічною документацією із землеустрою та поземельною книгою (43,91 м) є більшою на 3,91 м від цієї ж протяжності згідно державного акта (40,0 м); за наслідками розробки зазначеної технічної документації із землеустрою земельна ділянка ОСОБА_2 за шириною стала вужчою, аніж це визначено державним актом на право приватної власності на землю.
3.6. Визначальною ознакою сформованої земельної ділянки кадастровий № 2124487000:03:005:0010, є те, що на відміну від Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ЗК № 032815, земельна ділянка не має відомостей про суміжного землекористувача по лінії межі від В до Г протяжністю 26,3 м., де в 1997 році тут було зазначено про землі санаторію «Тереблянський». 
Цей факт може свідчити про пересування фактичних меж земельної ділянки вправо в сторону земельної ділянки, що перебуває у власності землекористувача ОСОБА_1 .
Зазначена конфігурація земельної ділянки, її розмір та місцезнаходження не відповідає фізичним параметрам земельної ділянки, що надана громадянці ОСОБА_2 у власність за державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ЗК № 032815, площею 0,105 га, що виданий 23 жовтня 1997 року, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №7.
За усіма ознаками ця земельна ділянка з кадастровим № 2124487000:03:005:0010, є іншою, створеною не у відповідності до досліджених судом у цій справі №907/766/23 державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, що надані громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у 1997році. Та суперечить фактичному порядку землекористування, що існував з 1997 по 2015 роки.
Про те, що сформована земельна ділянка з кадастровим № 2124487000:03:005:0010 є іншою, відмінною від тієї, що надана гр. ОСОБА_2 , свідчить той факт, що у документації з землеустрою, яка наявна у справі №907/766/23, відсутні прив`язки до існуючих на місцевості з 1997 (1999, 2000) року об`єктів, що слугували межовими знаками, та які були передані місцевою радою за відповідними актами при встановленні меж земельних ділянок на зберігання землекористувачам. 
Відновлення межових знаків як вбачається з наявних у справі матеріалів, на місцевості не здійснено, їх наявність не встановлена, що ставить під сумнів усі дії, що виконані землевпорядником, а також у достовірності (правдивості) документації із землеустрою з відновлення меж земельних ділянок між суміжними землевласниками.
При цьому, навпаки, матеріали справи вказують на факти, а позивачка ОСОБА_1 наполягає на тому, що відбулося свавільне, без її відома та згоди встановлення нових межових знаків у 2015 році. Підставою для порушення усталених меж і порядку користування суміжними земельними ділянками стала документація з ніби-то відновлення меж земельної ділянки: встановлення у 2015 році нових парканів та інших перешкод у користуванні об`єктами власності ОСОБА_1 , що були набуті та створені нею з 1997 року та що призвело до виникнення спорів між ними. 
В сукупності з іншими обставинами цієї справи, що вказують на цілеспрямовані дії ОСОБА_2 з одностороннього перерозподілу об`єктів спільної власності і заволодінню свердловиною №12, яка станом до 2015 року використовувалася у підприємницькій діяльності як приналежність будівлі Адміністративно-побутова споруда (І черга) «Приватна Лазня» землекористувачем (землевласником) ОСОБА_7 , можна дійти висновку про обгрунтованість і правильне викладення позивачкою ОСОБА_1 фактичних обставин, що вказують на штучне і свавільне формування земельної ділянки з кадастровим № 2124487000:03:005:0010, до якої без наявних підстав, шляхом умисного відступлення від встановлених державними актами меж і розмірів суміжних земельних ділянок, а також з порушенням межових знаків на місцевості, порушення усталеного порядку землекористування на цих земельних ділянках, що за матеріалами справи спільно використовувалися громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 1997 року для будівництва та експлуатації комплексу будівель і споруд. 
Тій самій меті – заволодінню і ускладненню повернення свердловини №12 у володіння (власність) ОСОБА_1 , слугують вчинені громадянкою ОСОБА_2 дії з розподілу земельної ділянки на дві інші земельні ділянки та отримання дозвільних документів на нового землекористувача, у володінні якого опинилася свердловина №12. Іншої розумної економічної, господарської чи правової мети така операція із земельною ділянкою не має. 
Так само, знесення надкаптажної надбудови над свердловиною №12, що була зведена її власником ОСОБА_1 , та будівництво громадянкою ОСОБА_2 на її місці нової капітальної споруди також має на меті зміну найменувань об`єктів права власності, які побудовані над свердловиною №12. Так, з цього приводу у відзиві відповідачка ОСОБА_2 стверджує, що позивачкою не додано будь-яких доказів на підтвердження факту будівництва надкаптажної споруди, та власне не доведено і самого факту існування такої споруди. 
Метою таких дій ОСОБА_2 , як вбачається з матеріалів справи, також вірогідно було намагання знищити об`єкти/споруди, які на місцевості (земельній ділянці) є нерухомими орієнтирами для визначення меж земельних ділянок, що фактично знаходяться з 1997 року у власності і користуванні учасників будівництва, суміжних землевласників громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . 

Висновки судді ОСОБА_8 за результатами розгляду справи.
1. Громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на належних їм на правах приватної власності суміжних земельних ділянках, що отримані ними у власність у 1997 році, без укладання цивільно-правового договору про спільну діяльність (простого товариства тощо) створено комплекс об`єктів нерухомого майна підприємницького призначення для надання бальнеологічних послуг. Учасниками спільної діяльності створено будівлі спільної власності Адміністративно-побутову споруду (І черга) «Приватна Лазня», що зареєстровано у 2000 році як об`єкт часткової власності по 1/3 частки кожного, та інші об`єкти: за адресою: АДРЕСА_2 .
2. Права і обов`язки, внески та частки у спільній власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не визначені договором. 
3. В подальшому між учасниками спільної діяльності виникли спори щодо спільного ведення підприємницької діяльності, щодо управління об`єктами спільної власності, зокрема об`єктом Адміністративно-побутова споруда (І черга) «Приватна Лазня», права по 1/3 частки на який зареєстровано у 2000 році, а також на об`єкт «Свердловина №12», права на яку належали з 1997 року громадянці ОСОБА_1 як на об`єкт, що розташований на земельній ділянці приватної власності ОСОБА_1 .
4. Саме Свердловина №12 є об`єктом, стосовно якого сторони вчиняли і вчиняють певні правові дії, через які ОСОБА_1 намагається захисти своє право володіння і користування Свердловиною №12 як власник цієї свердловини і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 . Свердловина №12 використовувалася нею легально для ведення підприємницької діяльності з надання послуг бальнеології з використанням для цього мінеральних вод (надр), що добуваються за допомогою цієї свердловини.
5. З матеріалів справи вбачається, що у 2015 році в результаті замовленої громадянкою ОСОБА_2 роботи з виготовлення Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі. Матеріалами справи підтверджується, що об`єктивно відбулося не відновлення меж земельних з натури, тобто з наявного, такого що існував фактично та склався історично порядку користування земельними ділянками між суміжними землекористувачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Натомість була створена Технічна документація із землеустрою, на підставі якої було змінено порядок землекористування та межі земельних ділянок. Технічна документація містить відомості зовсім про іншу земельну ділянку, якої не існувало за Державним Актом про право власності на земельну ділянку ІУ-ЗК № 032815, виданим 23 жовтня 1997 року, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №7, та мала площу 0,105 га. На підставі такої Технічної документації із землеустрою, відомості, що до неї включено, були перенесені в натуру – на земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , порушивши фактичний порядок землекористування, що виник між ними з 1997-1999 років як стабільний, де власником земельної ділянки із Свердловиною на ній була ОСОБА_1 , а остання була позбавлена права власності на частину земельної ділянки та споруди, що розміщені на ній.
6. За Технічною документацією із землеустрою, як вказує її розробник, стверджується що від суміжних землевласників не поступило зауважень. Ця інформація, як виявляється є неправдивою. Суміжні землевласники, зокрема ОСОБА_1 , не погоджувала такої документації та не погоджували Нових меж земельних ділянок, які порушують її права як власника. Обставини справи вказують на те, що Технічна документація виготовлена в односторонньому порядку без відома ОСОБА_1 як співвласника об`єктів нерухомості та суміжного землевласника та не відповідає Державному Акту про право власності на земельну ділянку ІУ-ЗК № 032815, від 23.10.1997 року, зареєстрованому у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №7. 
Нові межі земельних ділянок, як це вбачається з матеріалів справи, свавільно перенесено в натуру та порушили усталений раніше з 1997 до 2015 року фактичний порядок користування об`єктами та земельними ділянками. 
Нові межі проведено через належні ОСОБА_1 об`єкти власності, що в натурі належали їй, а за такою Технічною документацією перенеслися (опинилися) на, по суті, новоствореній земельній ділянці ОСОБА_2 , а тому викликають сумніви у законності таких дій з переділу кордонів (меж) власності.
Встановлені обставини вказують на порушення суміжним землекористувачем (власником) ОСОБА_2 приписів ст. 106 та 107 Земельного кодексу України стосовно обов`язку щодо визначення спільних меж. Так, за загальним принципом, основний спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками має визначатися за згодою власників таких земельних ділянок. Межовими знаками можуть бути природні чи штучні споруди, зокрема стіни, паркани, огорожа, шляхові споруди, бетонні або металеві стовпи, плити, моноліти, камені, інші споруди і рубежі), що збігаються із межею земельної ділянки або спеціально встановлюються на ній. Встановлення або відновлення межових знаків здійснюється у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду.
Згідно ст. 107 ЗК України у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.
7. Обставини цієї справи вказують, що громадянка ОСОБА_2 з 2015 року вчинила в односторонньому порядку та без відома учасників спільної діяльності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дії, які направлені на поділ спільного майна разом із розмежуванням земельних ділянок. Підставою для таких дій слугувало зареєстроване у 2000 році право спільної власності в розмірі 1/3 такого спільного майна. Вчинено односторонні дії, що мають юридичні наслідки на правовідносини як втручання у право власності: здійснила фактично виділ такого майна для самостійного ведення підприємницької діяльності з надання послуг бальнеології та з використанням для цього мінеральних вод, що добуваються із Свердловини №12, здійснила державну реєстрацію такого майна за собою як приватну власність.
8. Об`єктом і предметом спору, що став причиною виникнення низки інших спорів про власність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є Свердловина №12 та частина земельної ділянки, на якій така свердловина збудована. Ця свердловина для вказаних осіб була і залишається об`єктом економічної експлуатації, ведення підприємницької діяльності (бізнесу) з метою отримання доходів, є джерелом та основою для підприємницької діяльності із надання бальнеологічних послуг.
9. Також матеріалами цієї справи №907/766/25 та інших судових справ, копії судових рішень у яких додано сторонами до цієї справи №907/766/25, підтверджується факт вибуття із володіння громадянки ОСОБА_1 . Свердловини №12 та частини земельної ділянки, на якій ця свердловина знаходиться. Таке вибуття Свердловини №12 із володіння громадянки ОСОБА_1 разом з частиною земельної ділянки відбулося в результаті односторонніх дій власника суміжної земельної ділянки ОСОБА_2 у результаті «відновлення меж земельної ділянки». 
10. За таких обставин доводи позивачки ОСОБА_1 підтверджуються належними доказами про те, що гр. ОСОБА_2 одноосібно, без відома співвласника та суміжного землекористувача (свавільно) заволоділа частиною об`єктів права власності, що знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_1 та з 2000 року використовувалися нею як частина (приналежність) комплексу Адміністративно-побутової споруди (І черга) « ІНФОРМАЦІЯ_1 »: частиною Адміністративно-побутової споруди « ІНФОРМАЦІЯ_1 », свердловиною АДРЕСА_4 з надбудовою над нею та земельною ділянкою.

Щодо результатів розгляду справи.
За результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_1 суд дійшов висновку та ухвалив рішення від про відмову у задоволенні позову, зокрема через те, що позивач, з одного боку, не довів обставин, що могли би бути підставою для задоволення частини позовних вимог, а з іншого - обрав не належний та не ефективний спосіб захисту своїх прав. 
З такими висновками суду про відмову у позові в цілому погоджуюсь. 
За змістом позовних вимог ОСОБА_1 та їх обгрунтування, позивачка намагається досягнути такого правового результату, за яким будуть застосовані наслідки припинення спільної діяльності (простого товариства) через те, що сторонами збудовано об`єкт спільної часткової власності, але не укладено відповідного договору простого товариства: повернути речі, передані у спільне володіння та (або) користування, зокрема земельну ділянку з будівлями і спорудами тощо. Позивачка хоче відновити та повернути собі земельну ділянку, що надана їй, ОСОБА_1 , на правах власності у тій конфігурації, площі та у межах, на якій має бути Свердловина №12 з надбудовою над нею. 
Окрім того, враховуючи, що між суміжними землекористувачами громадянками ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не укладалося договору про спільну діяльність із будівництво об`єктів нерухомості на належній їй земельній ділянці, позивачка намагається досягнути такого результату, щоби право власності на усі будівлі і споруди, що зведені (побудовані) у межах належної їй земельної ділянки (Лазня, свердловина тощо), було визнано за нею – ОСОБА_1 .Очевидно, що до складу учасників такого спору (справи) мають відноситися усі троє учасників будівництва комплексу - громадянки ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Позивачка обрала спосіб захисту – витребування майна з чужого незаконного володіння: - свердловину №12, - споруду бюветного комплексу (насосної станції) загальною площею 29,43 кв.м., - 1/3 частки будівлі “Лазня” загальною площею 186,5 кв.м., - певну частину земельної ділянки, яка накладається, (кадастровий номер 212448700:03;005:0309) площею 0,04 га.
В той же час, позивачка не довела, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на земельну ділянку, що сформована відповідачкою ОСОБА_2 . Захистити це право про витребування з чужого незаконного володіння: певної частини земельної ділянки, яка накладається, та на якій знаходяться інші об`єкти прав: свердловину №12 із спорудою бюветного комплексу, без ідентифікації земельної ділянки - неможливо. Така земельна ділянка (її частина) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Виконання такого дослідження потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта.
Позивачка не надала до справи висновку експерта про визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі та на місцевості щодо своєї земельної ділянки та земельної ділянки з кадастровим номером 212448700:03;005:0309, обгрунтування розміру площі 0,04 га, що витребовується, не наведено. На стадії розгляду справи у підготовчому засіданні не заявляла про призначення відповідних експертиз для конкретизації та визначення предмету спору.
Вимога позивачки щодо витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 - 1/3 частки будівлі «Лазня» та визнання за позивачкою права власності на будівлю « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 186,5 кв.м., є неналежним способом захисту, оскільки володіння ОСОБА_2 часткою 1/3 будівлі «Лазня», що знаходиться на земельній ділянці, належній на правах власності гр. ОСОБА_1 має вирішуватися у спосіб, що визначений нормами ЦК України.
Як встановлено судом, між співвласниками ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 – договору про виділ ОСОБА_6 у натурі частки з нерухомого спільного майна будівлі «Лазня» або «Адміністративно-господарська будівля», або частини земельної ділянки, на якій розташована свердловина №12 - не укладалося. 
Відсутність договору про створення об`єкту спільної власності у рівних частках кожного ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ) зумовлює способи захисту права кожного з учасників спірних відносин щодо створення об`єкту нерухомості будівель і споруд. Такі способи захисту прямо випливають із зазначених норм ЦК України і полягають у визначенні часток кожного з учасників будівництва та/або поділу створеного об`єкта нерухомості у відповідності до частки кожного з них.
Оскільки розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників (відсутній договір), такий розмір часток повинен визначатися з урахуванням вкладу кожного з співвласників у створенні (будівництві, виготовленні, спорудженні) комплексу будівель і споруд осіб, які, вірогідно, можуть вважатися співвласниками такого майна: ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ).
Задоволення судом позовної вимоги має здійснюватися з урахуванням вимог верховенства права, дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. 
У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту.
Останнє стосується суб`єктного складу цього спору (відповідачів), вимог позивачки про визнання недійсним рішення виконкому Тереблянської сільської ради №5 від 22.10.2000, запису в реєстровій книзі №2 Бюро технічної інвентаризації та виданого свідоцтва на право власності про розподіл адміністративно-побутової споруди; визнання недійсною реєстрації за ОСОБА_2 1/3 частини будівлі “Лазня” за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1779066621244; запис про право власності: 30559202; дата реєстрації 01.03.2019); визнання недійсною реєстрації за ОСОБА_2 1/3 частини будівлі “Лазня” за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1779066621244; запис про право власності: 30559202; дата реєстрації 01.03.2019).

За наведених обставин і правових підстав, погоджуюсь із рішенням суду щодо його резолютивної частини (відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ), але з мотивів та правових оцінок, які викладено мною в цій окремій думці.

Повний текст окремої думки виготовлено та підписано 06.06.2026 року.

Суддя  П.Д. Пригуза