ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5285/26 Справа № 175/6055/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Халаджи О. В.
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
секретар: Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про зобов`язання спростувати недостовірні відомості та стягнення моральної шкоди (суддя першої інстанції Озерянська Ж.М.),

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про зобов`язання спростувати недостовірні відомості та стягнення моральної шкоди, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, викладену у Характеристиці № 796/02-19 від 28 квітня 2025 року, яка видана Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області; зобов`язати Виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом направлення листа-спростування на адресу Дніпровського районного відділу м. Дніпра філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області протягом 10 (десяти) днів з дня набрання рішенням суду законної сили; стягнути з Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на користь позивача моральну шкоду, завдану поширенням недостовірної інформації у розмірі 50000 грн. та стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування всіх обставин справи.
Скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції підійшов до розгляду справи вкрай формально, не встановивши соціальний портрет Позивача та причини, через які Виконком сільської ради ініціював видачу настільки радикально негативного документа. Матеріали справи містять незаперечні докази того, що ОСОБА_1 є людиною з високим рівнем освіти, соціальної відповідальності та активною громадянською позицією. Апелянт має дві вищі освіти: у 1990 році закінчив Дніпропетровське вище зенітне ракетне командне училище протиповітряної оборони, а у 2021 році здобув ступінь магістра за спеціальністю «Цивільна безпека» у ПДАБА. Наразі він продовжує наукову діяльність, навчаючись в аспірантурі ПДАБА (посвідчення № НОМЕР_1 ). У професійній сфері Апелянт обіймає посаду директора ТОВ «ВКП А-І-С-Т», є повноправним членом ВГО «Український Союз Пожежної та Техногенної безпеки» (свідоцтво № 255 від 02.07.2020), а також членом Асоціації виробників фасадів України. Інтелектуальний внесок Апелянта підтверджується наявністю Патенту на корисну модель № 153606 від 26.07.2023 та Свідоцтва про авторське право № 130029 від 17.09.2024. Очевидно, що особа з таким бекграундом об`єктивно не може відповідати маргіналізованому образу людини, яка «ігнорує морально-етичні норми» та «не виявляє поваги до соціальних норм», як це безпідставно стверджується в Характеристиці.
Оспорювана Характеристика № 796/02-19 була видана 28 квітня 2025 року. Зовнішнім приводом для її складання послужив офіційний запит Дніпровського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» у Дніпропетровській області на виконання ухвали суду у кримінальному провадженні для складання досудової доповіді.
Відмовляючи у позові, суд не провів належного лінгвістичного та правового аналізу характеристики.
Моральна шкода, завдана позивачу у вигляді душевних страждань, матеріалізувалася в об`єктивну, вимірювану реальність — фізичну шкоду здоров`ю, що потребувала невідкладного стаціонарного лікування.
ОСОБА_1 , просив рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.
ОСОБА_1 , у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити її у повному обсязі.
Відповідач, у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного:
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 28 квітня 2025 року виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області була видана характеристика №796/02-19 на ОСОБА_1 , адресована начальнику Дніпровського районного відділу м. Дніпра філії Державної установи «Центр пробації» Чубарь О.В. В характеристиці міститься наступна інформація: 
“За період проживання на території громади зарекомендував себе негативно. До громадського життя не залучався, участі в суспільно-корисних заходах не брав. На зауваження місцевих мешканців та представників органів місцевого самоврядування реагував агресивно. Має неодноразові конфлікти з сусідами. У громаді має стійку репутацію людини, схильної до агресивної, конфліктної та деструктивної поведінки.
Контакт із жителями громади мінімальний і конфліктний. Має зіпсовані стосунки з більшістю сусідів, які неодноразово зверталися із усними скаргами на його поведінку. Поваги до соціальних норм, законів і поваги до органів влади не виявляє.
Морально-етичні норми часто ігноруються.
Згідно з інформацією, наданою офіцером поліції, має негативну репутацію серед жителів громади, як особа яка схильна до вчинення правопорушень.
На підставі вищезазначеного, Новоолександрівська сільська рада вважає громадянина ОСОБА_1 таким, що не сприяє зміцненню правопорядку в громаді та має низький рівень соціальної відповідальності.”(а.с. 15, 21)
Зазначена характеристика була видана на виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2025 року у справі №175/15137/24 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 197-1 ККУ. (а.с. 130)
Як вказує позивач зазначена характеристика містить ряд тверджень, які є недостовірними, не відповідають дійсності та порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача.
На підтвердження своєї позиції позивач надав до суду характеристику від 15 квітня 2025 року надану ОСОБА_2 , який є тестем ОСОБА_1 та його сусідом. В характеристиці зазначено, що: “ ОСОБА_3 є люблячим сім`янином, який піклується про свою дружину та двох малолітніх дітей ОСОБА_4 , 2021 року народження, та ОСОБА_5 , 2023 року народження. Він завжди підтримує родину, створюючи для неї комфортні та стабільні умови. Як батько, він відповідально ставиться до виховання дітей, приділяючи їм багато уваги та турботи. ОСОБА_6 активно допомагав йому, як вимушеному переселенцю з Маріуполя, у вирішенні питань, пов`язаних з оформленням земельної ділянки в селі Новоолександрівка. Окрім цього, ОСОБА_3 виявив велику людяність і чуйність у складні часи війни. Він допоміг та прихистив багатьох родичів та інших осіб, які потребували підтримки через воєнні дії, надаючи їм тимчасовий притулок, матеріальну та моральну допомогу. Ці дії свідчать про його глибоку емпатію та готовність підтримувати тих, хто опинився у скруті. Він знає ОСОБА_6 як сумлінного працівника, який працює директором ТОВ "ПКП А-1-С-Т", де зарекомендував себе як відповідальний фахівець. ОСОБА_6 проявляє активну громадянську позицію, зокрема у справі №160/20123/24 проти Держгеокадастру, де він відстоює екологічні права громади. Це характеризує його як людину, якій небайдуже майбутнє села та добробут його мешканців. Як сусід, зазначив, що ОСОБА_6 є доброзичливим, завжди готовий прийти на допомогу. Він поважає закон, уникає конфліктів і прагне вирішувати всі питання мирним шляхом. Загалом, ОСОБА_1 є людиною високих моральних якостей. відповідальним сім`янином, сумлінним громадянином і надійною підтримкою для нашої родини.” (а.с. 20)
Згідно характеристики ОСОБА_7 наданої на ОСОБА_1 : “Як сусід ОСОБА_1 , знаю його протягом тривалого часу. За цей період він проявив себе виключно з позитивного боку. Це порядна, чуйна та доброзичлива людина, яка завжди підтримує добрі стосунки з оточуючими. 
ОСОБА_3 є не лише добрим сусідом, але й активним членом нашої громади. Він не стоїть осторонь спільних проблем. Особливо хочу відзначити його внесок у розвиток нашої вулиці: завдяки його особистим зусиллям та ініціативі було вирішено питання з електропостачанням, що позитивно вплинуло на якість життя всіх мешканців.
Також відомо про його активну участь у захисті екологічних інтересів громади. ОСОБА_1 приділяє значну увагу питанням збереження місцевих лісосмуг, ярів та загалом навколишнього середовища, виступаючи проти будь-яких незаконних дій, що можуть завдати шкоди природі. Його небайдужість та готовність діяти на благо громади заслуговують на повагу.
На підставі вищевикладеного, можу охарактеризувати ОСОБА_1 як відповідального, ініціативного та порядного громадянина і сусіда.” (а.с. 21).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що інформація, викладена в характеристиці, не відповідає дійсності, тобто має характер недостовірності, а також, що вказана інформація порушує його особисті немайнові права, завдає шкоди його особистим немайновим благам або перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Апеляційний суд погоджується з даним висновком місцевого суду.
Стаття 28 Конституції України кожній особі гарантує право на повагу до її гідності, а за частиною четвертою статті 32 основного Закону кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Тож право на захист честі, гідності і ділової репутації - один з основних способів захисту Конституційних прав людини на недоторканність особистого життя. Кожен має право захищати честь, гідність і ділову репутацію в суді, крім того Конституція України передбачає судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе або членів своєї сім`ї.
Також відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Здійснення передбачених статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, свободи дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів), пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Тобто праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
За приписами статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»).
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співвжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
У рішенні від 22 жовтня 2007 року в справі «Ліндон, Очаковський-Лоуренс і Жулі проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з пунктом 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свобода вираження поглядів пов`язана з «обов`язками та відповідальністю», які застосовуються до засобів масової інформації навіть щодо питань великого суспільного значення. Більше того, ці «обов`язки та відповідальність» мають особливе значення, коли йдеться про посягання на репутацію названої особи та порушення «прав інших осіб».
Незалежно від запеклості політичної боротьби, законним є намагання забезпечити дотримання мінімального рівня поміркованості та доречності, особливо, коли репутація політика, навіть контроверсійного, повинна користуватися захистом, який надається Конвенцією.
07 листопада 2017 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення в справі EGILL EINARSSON v. ICELAND,яке набуло статусу остаточного 07 лютого 2018 року,ключові висновки у якій сформульовані в контексті з`ясування того, чим за своєю суттю є звинувачення у вчиненні злочину (зґвалтування): оціночним судженням чи твердженням про факт, схиляючись до того, що навіть припустивши теоретичну можливість визначення звинувачення у вчиненні злочину як оціночного судження, воно має мати фактологічну підставу, накшталт вироку, яким засуджено особу.
Також у цьому рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що навіть спірні публічні особи, які викликали гарячі дебати своєю поведінкою та публічними коментарями, не повинні терпіти, коли їх публічно звинувачують у насильницьких злочинних діяннях, якщо такі заяви не підтверджуються фактами.
Отже, у випадку, коли щодо особи публічно висловлено заяву, яка містить пряме або опосередковане звинувачення у вчиненні злочину, що не підтверджено перевіреними фактами, це тягне за собою порушення статті 8 Конвенції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року
у справі № 904/4494/18 зроблено правовий висновок такого змісту: при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;
б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 761/29315/16-ц (провадження № 61-23368св18) міститься висновок про те, що тлумачення частини четвертої статті 277 ЦК України свідчить, що у разі поширення недостовірної інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/13556/18 зазначено, що: «у зв`язку із внесенням з 27 березня 2014 року змін до ЦК України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину третю) було виключено, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме поширення інформації відповідачем та її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку. За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості».
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановивши, що оспорену ОСОБА_1 інформацію, відповідач надав на виконання вимог ухвали суду у справі №175/15137/24 за обвинуваченням ОСОБА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.197-1 ККУ Органу пробації, апеляційний суд вважає що місцевий суд виходив обґрунтовано з того, що позивачем, що інформація викладена в характеристиці не відповідає дійсності, оскільки долучені ОСОБА_1 , докази на спростування інформації підтверджуються тільки його громадську позицію щодо зацікавленості до життєдіяльності громади, а не спростовуються інформацію викладену в характеристики.
Суд також дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди, завданої відповідачем, оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, у задоволенні яких відмовлено.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У відповідності до статей, 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись статтями, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:          О.В. Халаджи        
А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк

Повний текст судового рішення складено 16 червня 2026 року.

Головуючий суддя        О.В. Халаджи