ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

28 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 932/4963/26	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Дурасової Ю.В., Божко Л.А., 
за участю секретаря судового засідання Соловей Л.О.
за участю представників: позивача- Мельник Д.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 30.04.2026 ( суддя Сальков В.С.) в адміністративній справі №932/4963/26 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадина РФ,- 
ВСТАНОВИВ:
Від ГУ ДМС в Дніпропетровській області надійшов до суду позов, в обґрунтування якого вказано, що громадянин РФ ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , востаннє прибув в Україну 11.06.2015 через КПП «Гоптівка». Документи для оформлення тимчасового або постійного проживання до органів ДМС не надавав. Посвідкою або паспортом громадянина України не документувався.
Шевченківський районний суд міста Дніпра у рішенні від 30.04.2026 виклав висновки, на підставі яких відмовлено у задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до громадянина РФ ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадина РФ відмовити.
З апеляційною скаргою звернувся позивач з підстав необґрунтованості висновків суду першої інстанції.
В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просить суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати. 
Інші учасники судового процесу, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи без участі останніх.
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Колегією суддів з`ясовано, що ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином РФ та документований паспортом НОМЕР_1 від 03.01.2013 зі строком дії до 03.01.2018, який зі слів ОСОБА_1 втрачений.
29.04.2026 ОСОБА_1 звільнений з місця відбування покарання за закінченням строку покарання, довідка про звільнення ДНП №22501 ДУ «Солонянська ВК (№21)».
За відомостями довідки по особовій справі засудженого №191-С-22 на ОСОБА_1 він був засуджений:
-23.12.2015 Синельниківським міськрайсудом за ст. 185 ч.3, 75 КК України винесено вирок про позбавлення волі до 3 років з іспитовим строком на 1 рік;
-13.07.2017 Синельниківським міськрайсудом за ст. 309 ч.1, 75, 76 КК України винесено вирок про позбавлення волі до 1 року з іспитовим строком на 1 рік;
-07.05.2020 Синельниківським міськрайсудом за ст. 309 ч.1, 75, КК України винесено вирок про позбавлення волі до 2 років з іспитовим строком на 2 роки;
-03.12.2020 Синельниківським міськрайсудом за ст. 185 ч.2, 75, 76 ч.3 п.2, 76 ч.1 п.1 КК України винесено вирок про позбавлення волі до 4 років з іспитовим строком на 3 роки,
також наявні випадки його притягнення до кримінальної відповідальності в минулому, починаючи з 04.12.2001.
27.04.2026 ГУНП в Дніпропетровській області направленням відповідного подання повідомило ГУ ДМС в Дніпропетровській області про майбутнє звільнення 29.04.2026 ОСОБА_1 з місця відбування покарання та про те, що останній знаходиться на території України з порушенням встановленого строку перебування, без відповідного дозволу.
Підтверджені відомості про час останнього перетину державного кордону України в напрямку «в`їзд» відсутні.
Як пояснене представниками позивача та підтверджено відповідачем, він востаннє прибув на територію України через пункт пропуску КПП «Гоптівка» 11.06.2015, але відповідний штамп в копії його паспорту є таким, що не дозволяє встановити це достовірно.
29.04.2026 ОСОБА_1 затримано заступником начальника відділу №2 у м. Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203 КпАП України, для встановлення його особи, про що складений протокол про адміністративне затримання №000238.
29.04.2026 щодо ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення ПР МДН №008004 за ч.2 ст.203 КпАП України та за наслідками розгляду справи того ж дня постановою ПР МДН №007992 його притягнуто до відповідальності та накладено штраф за порушення законодавства про правовий статус іноземців – перевищення встановленого строку перебування більше як на 30 днів, проживання без документів на право проживання, ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування (ч.ч.1,3 ст.3, ч.1 ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).
29.04.2026 на ОСОБА_1 позивачем складено довідку про особу, яка містить ПІБ – ОСОБА_1 , дату народження – ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження – Хабаровський край РФ, громадянство – РФ, стать, вік та зріст, місце проживання: АДРЕСА_1 . Також в довідці зазначено, що інформація про особу за обліками ДМС відсутня.
29.04.2026 заступником начальника відділу №2 у м. Дніпрі ГУ ДМС в Дніпропетровській області Татаренком В.А. прийняте рішення №1211100100000769 про примусове видворення з України громадянина РФ ОСОБА_1 , підставами якого є неоформлення ним документів на тимчасове або постійне проживання в Україні, ухилення від виконання рішення про примусове повернення до РФ від 22.02.2018, систематичні порушення законодавства України.
У зв`язку з повідомленням відповідача в судовому засіданні про наявність щодо нього ще одного вироку судом перевірені вказані відомості та за даними ЄДРСР встановлена наявність постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01.04.2026, яка набрала законної сили 14.04.2026, у справі №192/697/26, якою за поданням начальника ДУ «Солонянська виправна колонія (№21)» відносно ОСОБА_1 встановлено адміністративний нагляд строком на 2 роки.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з вимогою про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, громадянина РФ ОСОБА_1 строком на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення видворення з території України.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами першою, другою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:
a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом;
б) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;
в) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;
г) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу;
д) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;
є) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (Закон № 3773-VI) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно з частиною третьою статті 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Частиною шістнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Відповідно до частини першої, третьої статті 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Частинами першою, другою, п`ятою статті 26 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Частиною четвертою статті 30 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.
Статтею 31 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.
Пунктом 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що такий пункт є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.
Згідно з пунктом 5 Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України чи реадмісії.
Строк тримання затриманих іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування становить шість місяців з дня фактичного затримання особи.
За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи в зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.
Згідно з частиною першою статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України;
2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією;
4) зобов`язання внести заставу.
Частиною тринадцятою статті 289 КАС України передбачено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Застосовуючи приписи частини першої статті 30 Закону № 3773-VI варто зважати на те, що примусове видворення з України іноземця на підставі прийнятої постанови адміністративного суду застосовується якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.
Отже, зі змісту наведеної норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини:
1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення;
2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 359/5975/17, від 28 лютого 2019 року у справі № 754/2198/17, від 26 червня 2019 року у справі № 755/12159/18, від 09 серпня 2019 року у справі №359/5823/16-а, від 27 квітня 2023 року у справі №522/11882/22, від 24 травня 2023 року у справі №296/8455/22.
Повертаючись до обставин справи встановлено, що ОСОБА_1 мешкав в Україні з 4-річного віку, його батьки та сестра є громадянами України. Не звертався до органів ДМС для легалізації, оскільки неодноразово був засуджений, а також не був обізнаний про такий свій обов`язок та процедуру легалізації. Дійсно в 2013 році він отримав паспорт громадянина РФ, але втратив його, востаннє в`їхав до України в червні 2015 року за запрошенням двоюрідного брата, працював неофіційно, мешкав в м. Синельникове Дніпропетровської області. В 2022 році він не ходив відмічатися до органу пробації та його направили для реального відбування покарання, звільнився 29.04.2026 та одразу був затриманий. Наразі, відносно нього 01.04.2026 судом встановлено адміністративний нагляд на 2 роки.
За відомостями довідки по особовій справі засудженого №191-С-22 на ОСОБА_1 , який був засуджений:
-23.12.2015 Синельниківським міськрайсудом за ст. 185 ч.3, 75 КК України винесено вирок про позбавлення волі до 3 років з іспитовим строком на 1 рік;
-13.07.2017 Синельниківським міськрайсудом за ст. 309 ч.1, 75, 76 КК України винесено вирок про позбавлення волі до 1 року з іспитовим строком на 1 рік;
-07.05.2020 Синельниківським міськрайсудом за ст. 309 ч.1, 75, КК України винесено вирок про позбавлення волі до 2 років з іспитовим строком на 2 роки;
-03.12.2020 Синельниківським міськрайсудом за ст. 185 ч.2, 75, 76 ч.3 п.2, 76 ч.1 п.1 КК України винесено вирок про позбавлення волі до 4 років з іспитовим строком на 3 роки,
також наявні випадки його притягнення до кримінальної відповідальності в минулому, починаючи з 04.12.2001.
29.04.2026 ОСОБА_1 звільнений з місця відбування покарання за закінченням строку покарання, довідка про звільнення ДНП №22501 ДУ «Солонянська ВК (№21)».
27.04.2026 ГУНП в Дніпропетровській області направленням відповідного подання повідомило ГУ ДМС в Дніпропетровській області про майбутнє звільнення 29.04.2026 ОСОБА_1 з місця відбування покарання та про те, що останній знаходиться на території України з порушенням встановленого строку перебування, без відповідного дозволу. 
Відповідно до вказаних обставин, є помилковим посилання позивача на перешкоджання відповідачем проведенню процедури видворення, а також існуванні ризику його втечі та мотивів ухилятися від виконання законних вимог органів державної міграційної служби.
Вказані відомості свідчать про те, що позивачу достеменно відомо дані про особу відповідача, а саме його прізвище, ім`я, по батькові, дату, місяць та рік народження, відомості про громадянство, сімейний стан та постійне місце проживання, що стороною не заперечується, тобто особа відповідача є ідентифікованою. 
Відповідно, посилання позивача у обґрунтування позовної заяви на те, що метою затримання та поміщення відповідача до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є ідентифікація особи, правомірно визнано судом першої інстанції безпідставним.
Крім того, у контексті цієї справи, враховуючи встановлені обставини, останні не свідчать про ухиляння ОСОБА_1 від контакту з компетентними органами та виконання обов`язку у розумінні статті 26 Закону № 3773-VI, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. 
Приписами статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
У пункті 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року у справі "Анатолій Руденко проти України" (№ 50264/08) указано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. 
Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі" (заява №26629/95) і "Станєв проти Болгарії" [ВП] (заява № 36760/06).
Також Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 листопада 2019 року у справі "Іліас та Ахмед проти Угорщини" (Ilias and Ahmed v. Hungary) (заява № 47287/15) указав на те, що, проголошуючи право на свободу, перший пункт статті 5 Конвенції стосується фізичної свободи особи, і його мета полягає в гарантуванні того, що нікого не може бути свавільно позбавлено такої свободи. Для встановлення того, чи був хтось "позбавлений свободи" у розумінні статті 5 Конвенції, відправним пунктом повинна бути конкретна ситуація та має враховуватися ціла низка критеріїв, таких як вид, тривалість, наслідки і спосіб застосування відповідного заходу. Різниця між позбавленням та обмеженням свободи є питанням ступеня або інтенсивності, а не природи або сутності (пункт 212).
Суд наголошує, що відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції йдеться про фізичну свободу особи, і мета цих приписів полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цих приписів.
Конституційний Суд України зазначав, що встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (друге речення абзацу шостого підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009); обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Враховуючи вказані позиції Європейського суду з прав людини та Конституційного Суду України щодо обмеження свободи людини, Верховний Суд зазначає що під час розгляду справи про поміщення особи до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, суд враховує принцип пропорційності, зокрема, при оцінці обґрунтованості обмежень свобод, що застосовуються до іноземців при поміщенні до такого закладу, щоб не порушити при цьому сутність такого права, тобто фактичного обмеження фізичної свободи особи.
З огляду на те, що позивачем не зазначено дій або заходів, що вживалися ним для забезпечення виконання рішення про примусове видворення, не зазначено умов, за яких неможливо на теперішній час забезпечити примусове видворення ОСОБА_1 суд першої інстанції правомірно вважав поданий позов про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадина РФ необґрунтованим та недоведеним належними, допустимими та переконливими доказами.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 30.04.2026 в адміністративній справі №932/4963/26 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко