Справа № 442/7929/25 Головуючий у 1 інстанції: Кушнір А.В. 
Провадження № 22-ц/811/191/26 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретаря: Іванової О.О. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Старосамбірського районного суду Львівської області від 22 грудня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи – Служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області, ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою, за участі заінтересованих осіб – Служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області, ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування заявлених вимог покликався на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , 06 січня 2024 року було зареєстровано шлюб, про що зроблений актовий запис №05. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_4 змінила прізвище на «ВІТІВ». 
У ОСОБА_3 від першого шлюбу з ОСОБА_5 народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 був розірваний, що підтверджується рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі №442/190/22 від 16 березня 2022 року. 
У шлюбі у заявника та ОСОБА_3 народилась донька – ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Після одруження ОСОБА_1 , став утримувати дітей своєї дружини від першого шлюбу — ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заявник піклується про їхнє здоров`я та всебічний розвиток. 
Крім того, повідомляв, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що забезпечує йому стабільне джерело доходу та дає можливість здійснювати належне матеріальне утримання дружини та дітей.
З врахуванням зазначених обставин, просив встановити факт утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дітей віком до 18-ти років, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 22 грудня 2025 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи – Служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області, ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення – відмовлено.
Ухвалу Старосамбірського районного суду Львівської області від 22 грудня 2025 року оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що у шлюбі з ОСОБА_3 у ОСОБА_1 народилася донька – ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а крім того, після одруження він почав утримувати дітей дружини від попереднього шлюбу – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки біологічний батько дітей не бере участі у їх вихованні та утриманні, перебуває у місцях позбавлення волі, має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 138175.01 грн.
У зв`язку з нездійсненням обов`язку з утримання дітей кровним батьком, у ОСОБА_1 як вітчима дітей виник обов`язок з їх утримання. 
Проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 забезпечує заявнику стабільне джерело доходу та дає можливість здійснювати належне матеріальне утримання дружини та дітей.
Вважає помилковим висновок суду про те, що справа підлягає розгляду в порядку позовного провадження, оскільки процесуальним законодавством передбачено встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження.
Просить ухвалу Старосамбірського районного суду Львівської області від 22 грудня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні/утриманні дітей.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин другої, сьомої статті 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до вимог частини першої ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Як вбачається з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18, від 08 листопада 2019 року у справі №161/853/19, від 27 березня 2019 року у справі №569/7589/17.
Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах 1 та 2 статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина 4 статті 315 ЦПК України).
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний.
Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Верховний Суд у правовому висновку, викладеному у постанові від 02 жовтня 2024 року у справі №333/7023/23, зазначив, що «у справі, яка переглядається, заявник просить встановити факт перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дітей, а також для батька дітей. З огляду на зазначене вбачається, що у справі, яка переглядається, наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманню) дитини та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманню, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України). Доведення факту одноосібного утримання дитини батьком та пасинка вітчимом пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати та батько пасинка не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків та виховання дитини вітчимом не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо утримання дитини, то факт одноосібного утримання дитини одним із батьків або факт утримання пасинка вітчимом може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з утримання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право».
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 зробила висновок про те, що у справах про встановлення факту перебування на утриманні неповнолітньої дитини наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманні) дитини та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманні дитини, тому такий спір підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залучення органу опіки та піклування (ч.ч.4,5 ст. 19 СК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, свідчить про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про встановлення факту утримання ним трьох неповнолітніх дітей, а саме двох дітей дружини ОСОБА_3 від попереднього шлюбу, а також однієї спільної дитини від шлюбу з дружиною. У поданій заяві зазначає, що від встановлення даного факту залежить виникнення у нього прав та обов`язків, які передбачені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що подана заява про встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_1 неповнолітніх дітей не підлягає розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні/утриманні дітей.
З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків та неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків утримання дитини, питання утримання неповнолітніх дітей може вирішуватись у межах спору про право між батьками дітей за загальним правилом у позовному провадженні.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності спору про право та можливості розгляду заяви в окремому провадженні колегія відхиляє з огляду на таке.
Предметом заяви є встановлення факту перебування на утриманні трьох малолітніх дітей, двоє з яких є дітьми дружини від попереднього шлюбу. Такий факт безпосередньо впливає на обсяг батьківських прав та обов`язків біологічного батька цих дітей ОСОБА_8 , а також стосується інтересів самих дітей. Крім того, метою встановлення факту є створення підстав для отримання відстрочки від призову під час мобілізації, що є публічно-правовим наслідком.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду (зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22) інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційного рішення для подальших публічних або сімейних відносин, а також для вирішення питань, пов`язаних зі спором про право між учасниками сімейних відносин.
Факт перебування дитини на утриманні одного з батьків (а тим більше факт утримання пасинків/падчерок) у контексті сімейних відносин, коли існує біологічний батько, який має аліментні зобов`язання, пов`язаний з можливим спором про обсяг батьківських прав та обов`язків. Такі обставини підлягають встановленню в порядку позовного провадження (наприклад, при вирішенні спору про участь у вихованні дитини, стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав тощо).
Встановлення факту перебування дітей на утриманні заявника за своїми правовими наслідками призведе до публічно-правових відносин з державою (відстрочка від мобілізації), а також стосується прав та обов`язків інших осіб (біологічного батька дітей дружини, інтересів самих дітей), у зв`язку з чим заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку окремого провадження.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права й підстав для її скасування, не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2  –– залишити без задоволення.
Ухвалу Старосамбірського районного суду Львівської області від 22 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 22 травня 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Крайник Н.П. 

Шандра М.М.