П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/2504/25-а 
Головуючий у 1-й інстанції: Кушнір Віталіна Олександрівна 
Суддя-доповідач: Гнап Д.Д. 
26 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Яремчукa К.О.  Сушка О.О. 

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасувати пункт рішення, зобов`язання вчинити дії.
І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Міністерства оборони України , в якому просила:
- визнати протиправною та скасувати пункт 4 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 21.03.2025 №25/д, затвердженого тимчасово виконуючим обов`язки державного секретаря Міністерства оборони України від 28.03.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з приводу призначення одноразової грошової допомоги у порядку п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 у зв`язку із загибеллю батька - військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 під час захисту Батьківщини з урахуванням висновків суду у справі та призначити виплату ОСОБА_1 таку одноразову грошову допомогу.
Рішенням суду першої інстанції позов задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано пункт 4 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 21.03.2025 №25/д, затвердженого тимчасово виконуючим обов`язки державного секретаря Міністерства оборони України від 28.03.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 .
Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з приводу призначення одноразової грошової допомоги у порядку п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 у зв`язку із загибеллю батька - військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 під час захисту Батьківщини з урахуванням висновків суду.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 968,96 грн. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення позивачки із заявою про отримання одноразової грошової допомоги та прийняття відповідачем спірного рішення вже діяла нова редакція статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (згідно із змінами, внесеними Законом України від 09.12.2023 № 3515-IX), яка включила дітей загиблого військовослужбовця до кола осіб, що мають право на таку допомогу, незалежно від факту досягнення ними повноліття.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що адміністративна процедура щодо реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги була завершена вже після набрання чинності новим правовим регулюванням, а тому у відповідача були відсутні підстави для повернення документів ОСОБА_1 на доопрацювання з вимогою підтвердити факт перебування на утриманні. Окружний суд також наголосив, що держава має забезпечити рівні та справедливі соціально-правові гарантії для всіх членів сімей загиблих військовослужбовців, а виключення повнолітньої дитини з кола отримувачів допомоги не відповідає змісту і меті закону.
Водночас, відмовляючи у задоволенні вимоги про безпосереднє призначення виплати, суд виходив з того, що такі вимоги є передчасними, оскільки за результатами розгляду заяви відповідачем не було прийнято остаточного рішення по суті (про призначення або відмову), а суд не може підміняти собою державний орган та перебирати на себе повноваження, які законодавством віднесені до компетенції Міністерства оборони України.
ІІ. УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Не погоджуючись із таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних вимог Міністерство оборони України зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин редакцію статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка набрала чинності лише 29 березня 2024 року, до подій, що мали місце 13 листопада 2023 року. Скаржник наголошує, що відповідно до абзацу другого пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 168 та сталої практики Верховного Суду, днем виникнення права на одноразову грошову допомогу є дата загибелі військовослужбовця, зазначена у свідоцтві про смерть. Саме ця дата є юридично значущим фактом, з яким закон пов`язує визначення кола осіб, які мають право на виплату.
Апелянт вказує, що на дату смерті ОСОБА_1 діяла редакція Закону № 2011-XII, яка передбачала право на допомогу для повнолітніх дітей виключно за умови підтвердження статусу утриманця, проте позивачка не надала доказів перебування на утриманні загиблого. Застосування судом новішої редакції закону, на переконання скаржника, фактично надає нормі зворотної дії в часі, що прямо суперечить статті 58 Конституції України. 
Також Міністерство оборони України посилається на актуальну правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 12 травня 2026 року у справі № 280/1098/25, згідно з якою право на допомогу визначається законодавством, чинним на день смерті військовослужбовця, а не на дату звернення чи прийняття рішення органом.
Позивачка подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу — без задоволення. 
ОСОБА_1 стверджує, що право на одноразову грошову допомогу має складну природу і включає стадію реалізації через адміністративну процедуру. Оскільки вона звернулася із заявою та отримала рішення вже після набрання чинності Законом № 3515-IX, уповноважений орган був зобов`язаний застосовувати чинне на той момент законодавство, яке включило повнолітніх дітей до кола отримувачів допомоги незалежно від віку.
У відзиві наголошується, що адміністративні правовідносини щодо призначення допомоги є триваючими, а застосування чинної редакції закону до незавершеної процедури не є зворотною дією закону в часі. 
Позивачка також зауважує, що зміни до законодавства були спрямовані на усунення дискримінаційних обмежень та забезпечення рівних соціальних гарантій для всіх членів сімей загиблих воїнів. 
ІІІ. ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є повнолітньою донькою військовослужбовця ОСОБА_2 , який проходив військову службу та загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання обов`язків військової служби в період дії воєнного стану. 
Факт родинних відносин між позивачкою та загиблим підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
У зв`язку із загибеллю батька позивачка звернулася до Міністерства оборони України через уповноважений територіальний центр комплектування та соціальної підтримки із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
За результатами розгляду поданих документів Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, прийняла рішення, оформлене пунктом 4 протоколу від 21 березня 2025 року № 25/д (затверджене тимчасово виконуючим обов`язки державного секретаря Міністерства оборони України 28 березня 2025 року), про повернення документів позивачки на доопрацювання.
Відповідач мотивував зазначене рішення тим, що ОСОБА_1 на момент смерті батька була повнолітньою особою, а надані документи не дозволяють встановити, чи є вона непрацездатною та чи перебувала на утриманні загиблого військовослужбовця. Комісія виходила з того, що коло осіб, які мають право на отримання одноразової допомоги, визначається статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній на дату загибелі (13 листопада 2023 року), яка передбачала право на таку виплату для повнолітніх дітей лише за умови перебування на утриманні. Відповідно, позивачці було запропоновано надати додаткові докази (судове рішення або документи з Пенсійного фонду України), що підтверджують факт її перебування на утриманні загиблого на дату його смерті.
Вважаючи таке рішення Міністерства оборони України протиправним та посилаючись на те, що на момент прийняття рішення відповідачем законодавство було змінено на користь включення до кола отримувачів допомоги дітей загиблого незалежно від їхнього віку, позивачка звернулася до суду з позовом про захист своїх прав.

ІV. ОЦІНКА ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 308 КАС України, приходить до висновку, що рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року у справі № 600/2504/25-а підлягає скасуванню. 
Спірні правовідносини стосуються законності відмови Міністерства оборони України у призначенні повнолітній доньці загиблого військовослужбовця одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає, що суд помилково ототожнив момент виникнення права на соціальну виплату з моментом звернення за нею. 
Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 та пункту 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, днем виникнення права на допомогу є дата смерті особи, зазначена у свідоцтві про смерть. У цій справі датою виникнення права є 13 листопада 2023 року.
Згідно з частиною першою статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній на 13 листопада 2023 року, право на допомогу мали лише діти, які не досягли повноліття, або утриманці. 
Судом встановлено, що позивачка на момент смерті батька була повнолітньою особою, а документів, які підтверджують її статус утриманця загиблого військовослужбовця, до Комісії Міністерства оборони України не подала.
Доводи позивачки про необхідність застосування Закону України від 09 грудня 2023 року № 3515-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги», оскільки її заява розглядалася після 29 березня 2024 року, колегія суддів відхиляє. 
Зазначений закон розширив коло отримувачів, включивши дітей незалежно від віку, проте він не містить положень про зворотну дію в часі. 
Колегія суддів враховує, що Закон України від 09.12.2023 №3515-ІХ змінив саме матеріально-правові умови набуття права на одноразову грошову допомогу, розширивши коло осіб, які мають право на її отримання. Такі зміни не мають процесуального характеру та не можуть застосовуватися до правовідносин, у яких юридичний факт загибелі військовослужбовця настав до набрання ними чинності, оскільки це суперечило б статті 58 Конституції України.
Право на одноразову допомогу є разовим зобов`язанням держави, суб`єктний склад якого фіксується в момент настання юридичного факту — загибелі військовослужбовця. 
Адміністративна процедура лише оформлює вже існуюче (або відсутнє) право. Застосування судом першої інстанції нечинної на дату смерті редакції закону призвело до безпідставного розширення переліку отримувачів бюджетних коштів.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 травня 2026 року у справі №400/4545/24, у якій суд касаційної інстанції зазначив, що у період дії редакції статті 16-1 Закону №2011-ХІІ, чинної до 29.03.2024, повнолітні діти загиблого військовослужбовця, які не були його утриманцями, не належали до кола осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що Комісія Міністерства оборони України діяла в межах повноважень та у спосіб, визначений законом, повернувши документи позивачки на доопрацювання з огляду на відсутність документального підтвердження її належності до кола осіб, які відповідно до редакції статті 16-1 Закону №2011-ХІІ, чинної на дату загибелі військовослужбовця, мали право на отримання одноразової грошової допомоги
Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в позові.

V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315, статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, помилково застосував до спірних правовідносин редакцію статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка набрала чинності після виникнення спірних правовідносин. 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції — скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
За таких обставин апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції — скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити повністю.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 26 травня 2026 року 

Головуюча	 		Гнап Д.Д.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Яремчук К.О.    Сушко О.О.