ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
15 травня 2026 року
м. Харків
справа № 635/7056/23
провадження № 22-ц/818/2054/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії - Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.
за участю секретаря - Муренченко С.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2025 року, ухвалене суддею Березовської І.В.,
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, яким в остаточних вимогах просить суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнути з ОСОБА_4 на його користь аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду і до повноліття дитини.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22 вересня 2011 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, майже від самого народження сина відповідач стала ухилятися від належного виконання своїх батьківських обов`язків по догляду за дитиною, намагаючись перекласти їх на позивача. З 31 грудня 2016 року шлюбні відносини між сторонами припинені.Після припинення між сторонами шлюбних відносин, відповідач почала проживати окремо від позивача та їх сина. Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 09 березня 2017 року шлюб між сторонами розірвано, зокрема через те, що відповідач зловживала спиртними напоями, не виконувала обов`язки дружини та матері. 
Після розірвання шлюбу відповідач жодного разу не звернулась до позивача з пропозицією брати участь в утриманні дитини або у її вихованні. Позивач зазначає, що останній раз він спілкувався з відповідачем в квітні 2018 року, коли дозволив сину поїхати в гості до відповідача в смт Буди Харківського району Харківської області. Більше бажання бачитися та спілкуватися з сином відповідач за останні п`ять років не виражала, вона фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання та утримання ОСОБА_5 . Її місцезнаходження з 2018 року позивачу невідоме.
З самого народження ОСОБА_5 і до теперішнього часу його утримує позивач по справі.
Починаючи з весни 2018 року і до теперішнього часу позивач проходить службу в Національній поліції на посаді поліцейського взводу №1 роти №2 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, його щомісячний дохід з період з 01 січня 2023 року по 14 серпня 2023 року в середньому складає 52910,00 гривень.
За місцем служби останній характеризується позитивно, він зарекомендував себе відповідальною та дисциплінованою людиною, немає шкідливих звичок, має авторитет серед колег, ввічливий та товариський.
ОСОБА_5 перебуває на обліку КНП «Міська дитяча поліклініка №7» Харківської міської ради з 2020 року. Декларація про надання первинної медичної допомоги з лікарем - педіатром підписана від імені батька дитини. За інформацією лікаря педіатра дитину на прийоми супроводжував батько, щеплення проводились вчасно, рекомендації по догляду та лікуванню ним виконувалися. Мати хлопчика з дитиною на прийом не приходила, за інформацією про стан здоров`я не зверталася.
ОСОБА_5 з 01 вересня 2020 року відвідує навчальний заклад КЗ «Харківський ліцей №73 Харківської міської ради», регулярно та систематично виконує домашнє завдання, рівень засвоєння учбового матеріалу на високому рівні, цікавиться математикою, займається спортом, приймає участь в олімпіадах. Батько дитини позивач по справі ОСОБА_1 постійно відвідує школу, цікавиться успіхами дитини, приймає активну участь у житті класу та школи, відвідує батьківські збори, контролює виконання домашніх завдань, бере участь в класних святах і заходах. Мати дитини відповідач по справі не підтримує зв`язок зі школою та класним керівником, не бере участі у батьківських зборах, не відвідує шкільні та позашкільні заходи. За роки навчання ОСОБА_5 у школі матір жодного разу не приходила до школи.
Позивач зазначає, що він неодноразово вживав заходи з розшуку відповідача, однак його спроби були марними. Відповідач протягом тривалих років вела антиморальний спосіб життя, характеризувалася з негативного боку, зловживала спиртними напоями, ніде не працювала, не підтримувала доброзичливих відносин з сусідами та родичами, дитині належної уваги не приділяла, її успіхами в школі не цікавилася. Відносно відповідачки неодноразово поступали скарги та заяви до органів внутрішніх справ про грубе, не тактичне поводження з громадянами та членами родини, за що остання неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності. 
Отже, фактично з січня 2017 року сім`єю малолітнього ОСОБА_5 є лише батько, відповідач самоусунулася від його виховання. Вона більше п`яти років взагалі не зустрічається з дитиною, не дзвонила сину та позивачу, не спілкується з сином в повному обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не цікавилася життям, здоров`ям дитини, не піклулася про його фізичний, духовний, моральний розвиток. Тобто відповідач безвідповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, всіляко ухиляється від їх виконання, нехтує правами дитини на спілкування з матір`ю, що свідчить про порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 141, ч. 1, 2 ст. 150, ч. 2 ст. 157 СК України, ч. 1 ст. 8, ч. 3 ст. 11, ч.1 ст. 12, ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 18 Конвенції ОНН про права дитини.
Позивач протягом тривалого часу проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , співвласником якої він є. Позивач створив належні умови для проживання свого сина. Виховувати сина позивачу допомагають його батьки - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також його дружина - ОСОБА_8 . Хлопчик зростає в повній сім`ї, оточений любов`ю та увагою.
Враховуючи, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_5 , матеріально не забезпечує сина, позивач звертається до суду з даним позовом.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2025 року Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 серпня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 аліментів у межах суми виплати за один місяць підлягає негайному виконанню.
Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
Попереджено ОСОБА_4 про зміну поведінки щодо прийняття участі у вихованні сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на департамент служби у справах дітей Харківської міської ради контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
Стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок в дохід держави.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, ці позовні вимоги задовольнити.
Вказує, що фактично з січня 2017 року сім`єю неповнолітнього ОСОБА_5 є батько, а Відповідач самоусунулася від його виховання. Вона станом на дату звернення із позовною заявою більше п`яти років взагалі не зустрічалася з дитиною, не телефонувала ні йому, ні Позивачу, не спілкується з сином в повному обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не цікавиться ні життям, ні здоров`ям дитини, не піклується ні про його здоров`я, ні про його фізичний, духовний та моральний розвиток. Тобто ОСОБА_4 починаючи з весни 2018 року безвідповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, всіляко ухиляється від їх виконання, нехтує правами ОСОБА_5 на спілкування з матір`ю, виховання, піклування про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, утримання до досягнення ним повноліття. Таким чином Відповідач порушує вимоги ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 141, ч. 1, 2 ст. 150, ч. 2 ст. 157 СК України, ч. 1 ст. 8, ч. 3 ст. 11, ч. 1 ст. 12 та ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 18 Конвенції ОНН про права дитини. Вважає, що надані докази, а саме довідка № 01-96/16 від 27 лютого 2024 року, яка видана КЗ «Дошкільний навчальний заклад (Ясла-садок) № 24 Харківської міської ради; Інформація вих. № 1808 від 08 серпня 2023 року, яка видана старшим ДОП ВП № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області; Довідка, яка видана 25 листопада 2020 року ДОП СП Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області; Довідка, що видана 01 грудня 2023 року ДОП СП ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області, Відповідь директора Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради вих. № 696/0/202-25 від 23 червня 2025 року, в свою чергу з негативної боку характеризують ОСОБА_4 як матір та існування в її житті інших пріоритетів, а ніж життя, здоров`я та виховання ОСОБА_5 , що остання та її представник жодного разу не зверталися до компетентних органів з питання її участі у спілкуванні та вихованні дитини, щодо їх участі в комісії Департаменту у справах дітей Харківської міської ради. Дані докази також підтверджують, що Відповідачка та її представник неодноразово повідомляли суду неправдиві відомості щодо вжитих ними заходів для належного виконання ОСОБА_4 її батьківських обов`язків. Окрім цього суд першої інстанції формально підійшов до оцінки висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення Відповідача батьківських прав, і упустив, що вона викликалася листом на комісію Департаменту у справах дітей Харківської міської ради щодо даного питання, і що останній не мав обов`язку розшукувати її закордоном, туди направляти їй виклики та безкінечно чекати, поки вона з`явиться до них. Зазначає, що з матеріалів справи № 635/7056/23 чітко вбачається, що ОСОБА_4 та її представником не надано до суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу того, що як до звернення ОСОБА_1 із позовною заявою, так і після, Відповідач приймала активну участь у житті ОСОБА_5 , займалась його здоров`ям та вихованням, вживала всіх можливих активних заходів для спілкування з сином, а Позивач в свою чергу чинив їй в цьому перешкоду. Також судом першої інстанції при прийнятті рішення у справі проігноровано той факт, що за два з половиною роки судового розгляду справи № 635/7056/23 Відповідач свою поведінку стосовно дитини не змінила, не виправилася, й надалі не виконує належним чином свої батьківські обов`язки.
Представник ОСОБА_4 надала до суду письмові пояснення та вказала, що сам по собі факт окремого проживання матері від дитини, відсутність постійного спілкування або неналежне виконання окремих батьківських обов`язків не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав. Апеляційна скарга фактично зводиться до незгоди Позивача з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та містить переважно суб`єктивне тлумачення обставин справи. Посилання апелянта на те, що суд нібито не врахував окремі докази або неправильно оцінив висновок органу опіки та піклування, не свідчать про незаконність рішення суду, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим для суду та підлягає оцінці разом з іншими доказами у справі. Крім того, апеляційна скарга містить твердження, які не підтверджені належними та допустимими доказами, а частина доводів спрямована на повторну переоцінку доказів, що саме по собі не є підставою для скасування законного судового рішення. Також слід зазначити, що суд першої інстанції вже застосував до Відповідачки відповідний захід реагування, а саме попередив її про необхідність зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків та поклав контроль за виконанням батьківських обов`язків на орган опіки та піклування. Водночас Відповідачка через свого представника неодноразово зверталась до органу опіки та піклування із проханням сприяти у реалізації її батьківських прав, повідомити місце перебування дитини, надати актуальні засоби зв`язку із сином, а також роз`яснити, яким саме чином вона може підтримувати контакт із дитиною, яка з 2022 року перебуває за межами України. Також Відповідачка зверталась безпосередньо до Позивача та його представника з проханням надати інформацію про місце проживання дитини, номер телефону, можливість спілкування через відеозв`язок та можливість брати участь у житті сина. Втім жодної відповіді на зазначені звернення Відповідачка не отримала. Позивач і надалі ухиляється від надання будь-якої інформації щодо місця перебування дитини, не повідомляє її адресу проживання, не надає контактних даних та не забезпечує можливість безперешкодного спілкування матері із сином. Телефонні дзвінки та повідомлення Відповідачки Позивач ігнорує та залишає без відповіді. Таким чином, Відповідачка опинилася у ситуації, коли, з одного боку, їй ставиться у провину недостатнє спілкування з дитиною, а з іншого боку - Позивачем та самим органом опіки створюються об`єктивні перешкоди для реалізації нею батьківських прав та підтримання контакту із сином. За таких обставин відсутні підстави вважати, що Відповідачка свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків або не бажає брати участь у житті дитини. Також судом було встановлено, що з 2022 року дитина перебуває за межами України. При цьому Позивач приховує від Відповідачки місце проживання дитини, її контактні дані та засоби зв`язку, що об`єктивно унеможливлює повноцінну участь матері у житті сина, його вихованні та утриманні. Матеріали справи свідчать, що навіть під час розгляду справи Відповідачка не мала можливості безпосередньо спілкуватися з дитиною, а контакт із сином був повністю контрольований Позивачем. Лише після початку судового процесу Позивач частково почав відповідати на повідомлення та дозволив Відповідачці передати дитині відеопривітання з днем народження та й на цьому можливість побачити сина та поспілкуватись з ним для Відповідачки завершилась, бо Позивач перестав відповідати на дзвінки, повідомлення та листи, Відповідачки. Вказує, що саме дії Позивача щодо фактичної ізоляції дитини від матері, приховування місця її перебування та обмеження засобів комунікації призвели до тривалого розриву контакту між матір`ю та сином.
Представник ОСОБА_1 надала додаткові пояснення у справі, зазначила, що вся аргументація у відмові в задоволенні апеляційної скарги зводиться до того, що Відповідач постійно хоче спілкуватися з сином, а Позивач чинить перешкоди в цьому, не йде з нею на контакт. Жодного доказу при цьому не надано. В свою чергу це спростовується перепискою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в месенджері "WhatsApp". З якої вбачається, що ОСОБА_1 завжди йде на контакт. При цьому Відповідач постійно обіцяє зустрітися з Позивачем та їх сином, однак під різними приводами кожного разу це відкладається. І так це вже триває з лютого 2024 року. Кожного разу вона розповідає, що любить сина, при цьому нічого не робить для того, аби наладити з ним контакт, зустрітися, або якимось чином приймати участь в його вихованні та утриманні.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у позбавленні батьківських прав, отже в іншій частині рішення суду не переглядається. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав та попереджаючи ОСОБА_4 про зміну поведінки щодо прийняття участі у вихованні сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутні достатні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 22 вересня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції за актовим записом №1708.
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 02 квітня 2014 року виконавчим комітетом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області).
Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 09 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , зареєстрований 22 вересня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції за актовим записом №1708 - розірвано. Неповнолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на виховання батькові - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
14 вересня 2019 року позивач по справі ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_10 у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області за актовим записом №4152 (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2 , виданий 14 вересня 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області).
05 лютого 2020 року відповідач по справі ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 у Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за актовим записом №207, під час державної реєстрації шлюбу відповідач змінила прізвище зі « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_13 » (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_3 , виданий 05 лютого 2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово проживає разом з батьками позивача в Німеччині. 
Згідно з актом обстеження умов проживання від 29 лютого 2024 року, з метою розгляду питання про позбавлення батьківських прав матері дитини проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , квартира знаходиться на 9 поверсі, 9 поверхового будинку, складається з двох кімнат. Квартира зі всіма комунальними зручностями, умови проживання задовільні, квартира облаштована сучасними меблями, кухонними та побутовими приладами. Для виховання, розвитку та проживання дитини є окрема кімната, в якій є ліжко, шафа для одягу, облаштований куточок для навчання, комп`ютерна техніка. Зі слів ОСОБА_1 , його колишня дружина перебуває за межами України, участі у вихованні сина не приймає. За даною адресою зареєстровані, однак не проживають ОСОБА_7 , 1957 року народження, ОСОБА_6 , 1959 року народження, ОСОБА_14 , 1991 року народження. Проживає, однак не зареєстрований в зазначеній квартирі ОСОБА_1 , 1985 року народження.
Позивач по справі ОСОБА_1 служить в взводі 1 роти №2 батальйону №4 УПП в Харківській області ДПП. За час служби зарекомендував себе з позивного боку, є пунктуальною, відповідальною, дисциплінованою людиною. Поставлені задачі виконує якісно та своєчасно. На критику реагує адекватно, робить належні висновки. Накази, інструкції та інші нормативні документи, які регламентують його діяльність, знає та правильно використовує у своїй роботі. Відповідальний за прийняття рішень та їх виконання. Поганих звичок не має. Заняття з професійної та спеціальної підготовки відвідує, працює над підвищенням свого культурного та фізичного розвитку. У колективі користується авторитетом, товариський. Ввічливий з товаришами по службі. За характером розсудливий, енергійний. З колегами підтримує доброзичливі стосунки. у стройовому відношенні підтягнутий, зовнішнє охайний. Фізично розвинутий. Зазначене підтверджується службовою характеристикою, наданою командиром роти №2 батальйону №4 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції капітаном поліції ОСОБА_15 .
Відповідно до змісту довідки №287 від 02 серпня 2023 року, наданої директором комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №7» Харківської міської ради Бугаєнко А.Ю., декларація про надання первинної медичної допомоги з лікарем - педіатром ОСОБА_16 підписана від імені батька дитини - ОСОБА_1 . За інформацією лікаря - педіатра за час спостереження дитину на прийом супроводжував батько дитини. Мати хлопчика ОСОБА_9 з дитиною на прийом до лікаря - педіатра не приходила, за інформацією про стан здоров`я не зверталась.
Згідно характеристики учня 4-В класу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько дитини, ОСОБА_1 , постійно відвідує школу, цікавиться успіхами дитини, приймає активну участь у житті класу та школи, відвідує батьківські збори, контролює виконання домашніх завдань, бере участь в класних святах і заходах. Мати дитини ОСОБА_9 не підтримує зв`язок зі школою та класним керівником, не бере участі у батьківських зборах, не відвідує шкільні та позашкільні заходи. За роки навчання ОСОБА_17 у школі, матір жодного разу не приходила до школи.
Висновком Департаменту служби у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області №125 від 13 березня 2024 року визнано за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_9 відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної таетнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).
Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного ісоціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав тавиконання обов`язків мають ґрунтуватися наповазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень тазастосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки їїбатьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, завинятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме відсудів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини укожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, уякнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від18грудня 2008 року усправі «Савіни проти України», заява № 39948/06).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути донайважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, пункти 57, 58).
Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь увихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щобзабезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування таповинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, щопозбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід яккрайню міру впливу та захисту прав дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу нанедобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від29липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя здитиною та не відповідає меті їхвозз`єднання.
Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, заява N 39948/06, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини їїкоріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (пункт 49).
У постанові від 04 квітня 2024року у справі № 553/449/20, провадження № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження №61-13923св23).
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що фактично з січня 2017 року сім`єю малолітнього ОСОБА_5 є лише батько, відповідач самоусунулася від його виховання. Вона більше п`яти років взагалі не зустрічається з дитиною, не дзвонила сину та позивачу, не спілкується з сином в повному обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не цікавилася життям, здоров`ям дитини, не піклувалася про його фізичний, духовний, моральний розвиток. Тобто відповідач безвідповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, всіляко ухиляється від їх виконання, нехтує правами дитини на спілкування з матір`ю 
Однак, судом не встановлено та позивачем, всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достовірних доказів свідомого ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дитини, свідомого нехтування батьківськими обов`язками, негідної поведінки, яка негативно впливає на дитину. 
Неактивність або певна бездіяльність ОСОБА_4 як матері з урахуванням наведеного вище є недостатньою підставою для того, щоб дійти висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав.
Недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.
При цьому колегія суддів враховує, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Отже, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
В судовому засіданні в суді першої інстанції суд заслухав думку неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зазначив, що його сім`єю є тато, бабуся, дідусь, сестра. Також зазначив, що батько, бабуся, дідусь цікавляться його життям, здоров`ям, маму побачити він не хоче, вона йому не телефонує.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 року у справі № 308/10666/22 зазначив, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.
У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 705/3040/18 зазначено: «Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у позбавленні батьківських прав щодо дитини, яка за своїм віком здатна сформулювати власні погляди, виконав позитивний обов`язок держави, визначений ст. 171 СК України, заслухав думку дитини та надав їй оцінку.
Отже, апеляційний суд зазначає, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою надзвичайні правові наслідки.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Колегія суддів вважає, що відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення його батьківських прав.
У даній справі судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 не бажає спілкуватися зі своїм сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.
Позивач не надав будь-яких доказів необхідності розірвання сімейних зв`язків матері з дитиною, які дозволили б виснувати про недотримання судом критерію пропорційності під час ухвалення рішення про відмову у позбавленні ОСОБА_4 батьківських прав.
Висновком Департаменту служби у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області №125 від 13 березня 2024 року визнано за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_9 відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За положенням частини 6 статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 932/2483/21, від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22, від 07.02.2022 у справі № 759/3554/20).
Апеляцій суд зазначає, що місцевий суд правомірно не взяв до уваги висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки він має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду у відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України.
Враховуючи викладене суд першої інстанції вірно вважав, що відсутні достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві. Позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. 
Таким чином, не представлено достатньо доказів злісного, свідомого ухилення ОСОБА_4 від виконання батьківських обов`язків, зокрема даних про те, що вона притягувалася адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків, несплату аліментів, немає, під соціальним супроводом сім`я не перебувала, будь-яких заходів впливу зі сторони державних установ з приводу невиконання батьківських обов`язків до відповідача не застосовувалося. 
За таких обставин, достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав не встановлено. 
Слід зазначити, що суд першої інстанції, належним чином дослідивши усі наявні у справі докази, дійшов до правильного висновку про застосування до відповідача попередження про неприпустимість у подальшому порушення нею батьківських обов`язків щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 не ґрунтуватиметься на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.
Крім того, колегія суддів зазначає, що зі змісту пояснень ОСОБА_4 вбачається, що вона заперечує проти позбавлення її батьківських прав, прагне виховувати свою дитину, отже не втратила інтересу до дитини.
Стосовно доводів апеляційної скарги щодо того, що судом першої інстанції не прийняті до уваги показання свідків, колегія суддів зазначає, що самі по собі зазначені свідками обставини щодо того, що відповідач не у достатній мірі спілкується з дитиною, не бере участь у вихованні, не цікавиться успіхами у навчанні дитини, не можуть бути достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.
Крім того, свідки зі сторони позивача посилалися на те, що відповідач вживає спиртні напої та наркотичні засоби, проте в матеріалам справи відсутні будь-які переконливі докази, зокрема, медичний висновок, на підтвердження таких обставин. Тільки таких тверджень недостатньо, щоб виправдати позбавлення матері будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому. 
Отже, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду по суті вирішення спору, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин.
На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий -        Н.П. Пилипчук

Судді -        Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова