Справа № 365/1067/25 
Номер провадження: 2-а/365/3/26 

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

06 травня 2026 року селище Згурівка

Згурівський районний суд Київської області у складі:
головуючої судді Солдатової Т.М.
за участю секретаря судового засідання Матвієнко Н.В.
позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 3 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, з особливостями, визначеними законом для окремих категорій термінових адміністративних справ, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання постанови про притягнення до адміністративної відповідальності протиправною та її скасування,
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 6246541 від 29.11.2025, а справу закрити за ст. 247 КУпАП.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно з постановою 29 листопада 2025 року поліцейський відділення № 1 м. Старий Самбір Самбірського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області сержантом поліції Терлецьким Ігорем Івановичем, було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення ЕНА № 6246541 від 29.11.2025 відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Суть адміністративного правопорушення полягає в тому, що нібито «29.11.2025 р. по вул. Центральна, 1, водій керуючи ТЗ не подав сигнал світловим покажчиком відповідного напрямку при повороті чим порушив п. 9.2. б ПДР України».
З даними твердженнями позивач був не згоден, оскільки ПДР не порушував, поліцейський транспортний засіб не зупиняв в процесі розмови не зміг пояснити причину свого звернення.
Поліцейський не встановивши всіх обставин справи, діючи виключно на власному переконанні, виніс оскаржувану постанову про порушення ним ч. 2 ст. 122 КУпАП, тим самим здійснивши порушення його законні права.
Предметом оскарження у даній справі є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.
Висновки про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення мають бути зроблені на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів.
У справі Барберра, Мессеге і Жабардо проти Іспанії Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.
Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).
Будь-яких інших доказів, окрім постанови від 29.11.2025 року щодо того, що ОСОБА_1 порушив вимоги п. 9.2. б Правил дорожнього руху, а саме не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку, та які б спростовували твердження позивача, що він ці правила не порушував, зокрема, пояснення свідків, речових доказів, показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, тощо.
Докази, які стали підставою для винесення постанови не фіксують, що позивач порушив п. 9.2. б Правил дорожнього руху, а відтак не підтверджують факт вчинення ОСОБА_1 , зазначеного правопорушення.
Частиною 5 ст. 258 КУпАП передбачено, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа, яка оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу. 
Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Аналогічні за змістом приписи містяться в Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року № 1395.
Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Верховний Суд у своїй постанові від 26.04.2018 у справі № 338/1/17 вказав, що постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути беззаперечним доказом вчинення цією особою адміністративного проступку, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Разом з тим, оскаржувана постанова не містить посилання на належні та допустимі докази, які стали підставою для винесення процесуального документу.
При цьому позивач заперечував щодо вчинення ним адміністративного правопорушення під час вирішення питання щодо притягнення його до адміністративної відповідальності.
Поліцейським не зазначено жодного доказу на яких ґрунтувався висновок про вчинення ним адміністративного правопорушення, не вказано мотиви відхилення клопотань, доказів та доводів ОСОБА_1 , наявність чи відсутність свідків правопорушення.
Обов`язок доказування правомірності складання постанови про адміністративне правопорушення, наявності в діях особи складу правопорушення покладено законом на відповідача. Відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
12.12.2025 ухвалою судді Згурівського районного суду Київської області відкрито провадження у адміністративній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленнями учасників справи, з особливостями, визначеними законом для окремих категорій термінових адміністративних справ, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи, призначено розгляд справи на 17 годину 00 хвилин 18 грудня 2025 року.
18.12.2025 надійшли клопотання від представника відповідача Бучковського С.В. та від позивача Беденка М.В. про відкладення розгляду справи.
Розгляд справи відкладено до 16.01.2026.
26.12.2025 надійшло клопотання від представника відповідача Бучковського С.В. про відкладення розгляду справи.
Судове засідання, призначене на 16.01.2026 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Наступне судове засідання призначене на 24.02.2026.
17.01.2026 позивач подав заяву із запереченнями на клопотання представника позивача від 26.12.2025.
Судове засідання, призначене на 24.02.2026 відкладено до 01.04.2026.
25.02.2026 надійшов відзив на позовну заяву з додатками.
31.03.2026 позивач подав клопотання про визнання доказу недопустимим/ неналежним/недостовірним.
Ухвалою суду від 01.04.2026 відмовлено у прийнятті відзиву на позовну заяву та витребувано у відповідача докази. Оголошено перерву до 27.04.2026.
14.04.2026 від відповідача надійшли витребувані судом докази.
Ухвалою від 27.04.2026, постановленою в судовому засіданні без оформлення окремого документа, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення. 
В судове засідання, призначене на 27.04.2026 представник відповідача не з`явився, просив провести судове засідання без участі представника відповідача за наявними в справі доказами. 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Зазначив, що 29.11.2025 відносно нього було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП за те, що він нібито не увімкнув покажчик повороту. В той же час, жодного доказу на підтвердження вчинення ним правопорушення поліцейські не надали та не зазначили в постанові. Йому показали якесь відео, ніби з АЗС. Проте на відео не було видно чи увімкнено покажчик чи ні, про що він повідомив. Він просив надати йому це відео, проте поліцейські повідомили, що відео буде надане до суду, якщо він оскаржить постанову, проте до суду це відео теж не було надане. Своєї вини не визнає, оскільки такого правопорушення не вчиняв та будь-які докази вчинення ним цього правопорушення відсутні.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 
4) безсторонньо (неупереджено); 
5) добросовісно; 
6) розсудливо; 
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Приписами статті 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
За приписами статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, в т.ч. за ч. 2 ст. 122 КУпАП.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
За приписами частини 1 статті 8 Закону України "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII) поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно з п. 8 частиною 1 статті 23 Закону № 580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Приписами статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
У розумінні статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до частини першої статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Частиною 1 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (ч. 2 ст. 77 КАС України).
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно зі ст. 31 Закону "Про Національну поліцію" № 580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, перевіряти документи особи, опитувати осіб, зупиняти транспортні засоби, застосовувати технічні прилади та технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: 1) запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Тобто, положення Закону № 580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.
Частиною 2 статті 283 КУпАП визначено загальні вимоги до постанови про накладення адміністративного стягнення, яка, зокрема, має містити інформацію щодо особи правопорушника та обставин скоєння нею правопорушення, зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення.
Приписи частини 3 статті 283 КУпАП встановлюють, що постанова у справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених ч. 2 ст. 283 КУпАП, повинна містити, зокрема, відомості про технічний засіб, яким здійснено фото та відеозапис (якщо такий запис здійснювався).
Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах по деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
З досліджених в судовому засіданні письмових доказів, судом встановлено, що 29.11.2025 о 13 год. 26 хв. 43 с. в с. Терло по вул. Центральній, 1, Самбірського районі Львівської області, поліцейський відділення поліції № (м. Старий Самбір) Самбірського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області сержант поліції Терлецький Ігор Іванович виніс постанову серії ЕНА № 6246541 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за ч. 2 ст. 122 КУпАП та наклав на позивача ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510,00 грн за порушення п. 9.2. б ПДР України – порушення попереджувальних сигналів перед перестроюванням, поворотом, розворотом.
Відповідно до постанови серії ЕНА № 6246541 від 29.11.2025 о 13 год. 10 хв. 23 с. в с. Терло, вул. Центральній, 1, водій ОСОБА_1 керуючи ТЗ не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті, чим порушив п. 9.2. б ПДР - порушення попереджувальних сигналів перед перестроюванням, поворотом, розворотом, за що відповідальність передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу 510,00 грн. У п. 7 постанови зазначено «До постанови додаються: відео з нагрудної камери» (а.с. 20 - копія постанови).
На виконання ухвали суду про витребування доказів, відповідачем надано диск з відеозаписами з нагрудних бодікамер поліцейських, які є додатком до постанови про накладення адміністративного стягнення серія ЕНА № 6246541 від 29.11.2025. 
На відеозаписах зафіксована розмова поліцейських з позивачем ОСОБА_1 , під час якої ОСОБА_1 повідомили, що він порушив п. 9.2 б ПДР, так як не увімкнув покажчик повороту відповідного напрямку. ОСОБА_1 заперечував факт вчинення ним правопорушення та попросив надати докази. Поліцейський показав йому на телефоні переглянути якийсь відеозапис, зазначаючи, що там чітко видно, що покажчик не увімкнено. ОСОБА_1 заперечив вказавши, що там взагалі нічого не видно та попросив надати йому цей відеозапис. Поліцейський відмовився надати йому відеозапис, пославшись на те, що це не передбачено, та відеозапис буде надіслано до суду, якщо він оскаржить постанову. При цьому, поліцейський зазначив, що це відео з камери спостереження на АЗС та, що він може пройти на АЗС і попросити там. ОСОБА_1 разом з працівником поліції пішли на АЗС, де ОСОБА_1 попросив надати йому відеозапис, але йому відмовили. На той аргумент, що працівникам поліції відеозапис було надано, працівник АЗС сказала поліцейському, що вона йому запис не надавала та такий запис може бути надано на підставі офіційної вимоги.
У постанові про накладення адміністративного стягнення серія ЕНА № 6246541 від 29.11.2025 відсутнє посилання на відеозапис отриманий з відеотехніки, що перебуває в чужому володінні. Також, відповідачем не надано такий відеозапис до суду.
Таким чином в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчили б про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП (а саме, порушення п. 9.2. б ПДР), крім оскаржуваної постанови.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у п. 19 своєї постанови від 26.04.2018 у справі №338/1/17 зазначає, що постанова постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути беззаперечним доказом вчинення цією особою адміністративного проступку, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого правопорушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Суд зауважує, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.
Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
В контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - поліцейським) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №337/3389/16-а.
Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Заслухавши позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, позов необхідно задовольнити, постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6246541 від 29.11.2025, винесену відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП, - скасувати, справу про адміністративне правопорушення - закрити.
Позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1211,20 грн (а.с. 21, 22 – платіжні інструкції).
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 62 Конституції України, ст. 9, 122, 222, 245, 247, 251, 252, 258, 280, 283, 284 КУпАП, ст. 2, 5, 6-11, 72-79, 90, 243, 246, 250, 255, 268-272, 286 КАС України, суд
У Х В А Л И В:
Позов  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання постанови про притягнення до адміністративної відповідальності протиправною та її скасування- задовольнити.
Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6246541 від 29.11.2025, винесену відносно  ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП, - скасувати.
Справу про адміністративне правопорушення відносно  ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП - закрити.
Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Головне управління Національної поліції у Львівській області, код ЄДРПОУ 40108833, адреса: площа Генерала Григоренка, 3, м. Львів, Львівська область, 79000.

Головуючий суддя Т.М. Солдатова