ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/2590/21 Головуючий суддя І інстанції Шишкін О. В.
Провадження № 22-ц/818/2670/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2026 року  м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2025 року, у цивільній справі № 638/2590/21, за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,
в с т а н о в и в :
25 лютого 2021 року ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що сторони з 28.04.2018 перебували у зареєстрованому шлюбі, позов про розірвання шлюбу подано до суду та перебуває на розгляді. Вказує, що сторони прожили у шлюбі менше ніж два роки, на підтвердження надає довідки про фактичне не проживання осіб. У період шлюбу було придбано автомобіль HYUNDAI TUCSON, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , який зареєстрований на відповідача. Позивач зазначає, що автомобіль був придбаний у період шлюбу, але за особисті кошти позивача, отримані у борг. Під час шлюбу з відповідачем, працював тільки позивач, крім того у позивача до шлюбу у власності був автомобіль Форд Транзит, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який він продав, щоб частково віддати борг. Щодо вартості автомобіля, зазначає, що з сайту продажів України ціна такого автомобіля становить 540000 грн., на підстави викладеного позивач просить здійснити поділ майна, шляхом визнання права власності на автомобіль за позивачем.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд поділити автомобіль HYUNDAI TUCSON, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , шляхом визнання права власності на автомобіль за ОСОБА_1 .
13 вересня 2021 року ОСОБА_3 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Вказав, що він продав Форд Транзит, реєстраційний номер НОМЕР_3 ,який належав йому на праві приватної власності. Також для купівлі нового автомобіля HYUNDAI TUCSON, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ним було взято грошові кошти у борг, про що надано суду копію розписки від 20.03.2018 про отримання грошових коштів у ОСОБА_5 у розмірі 28000 доларів США для купівлі автомобіля. Також позивачем надано копію акта приймання-передачі грошових коштів від 20.03.2018 , в якій зазначено, що позивач отримав від ОСОБА_5 28000 доларів США.
Зазначив, що суд у оскаржуваному рішення послався на те, що відсутні будь-які документи, як б підтверджували факт повернення грошових коштів у розмірі 28000 доларів США позивачем ОСОБА_5 у період до дати придбання спірного автомобілю, однак цей факт ніяким чином не відноситься до поділу спільного майна подружжя. Це правовідносини, які стосуються його та ОСОБА_5 і не можуть трактуватися, як перепона для поділу спільного майна подружжя.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін.
У розумінні положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду повністю відповідає.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а тому спірне майно не може бути визнано приватною власністю позивача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.
У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року
№ 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).
Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 липня 2025 року у справі № 175/1726/23 (провадження № 61-16903св24), основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК). Тобто статтею 60 СК встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18).
Таким чином, обов`язок спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя несе сторона, яка спростовує цю презумпцію.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що з 28 квітня 2018 року сторони перебували у спільному шлюбі, який був розірваний рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2021 року.
Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , 27.11.2018 року, тобто у період шлюбу, за ОСОБА_3 був зареєстрований транспортний засіб HYUNDAI TUCSON, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 (а.с.14).
ОСОБА_1 у позовні заяві посилається на те, що автомобіль HYUNDAI TUCSON, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 був придбаний ним за кошти взяти ним у борг, тобто за особисті кошти. Позивачем надано копію розписки від 20.03.2018 про отримання грошових коштів у ОСОБА_5 у розмірі 28000 доларів США для купівлі автомобіля. Також позивачем надано копію акта приймання-передачі грошових коштів від 20.03.2018, в якій зазначено, що позивач отримав від ОСОБА_5 28000 доларів США (а.с.17,18).
Отже, позивачем у позовній заяві зазначено, що до укладення шлюбу з відповідачем у його власності перебував автомобіль Форд Транзіт, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який він продав, щоб часткового повернути грошові кошти, які отримав у борг. Матеріали справи містять копію довіреності від 29.07.2020 відповідно до якої позивач уповноважив ОСОБА_6 керувати, експлуатувати та розпоряджатись вищевказаним автомобілем та копію розписки позивача про отримання грошових коштів після продажу вищевказаного автомобіля у розмірі 6200 доларів США.
Надана позивачем розписка про позичення коштів у борг від 20.03.2018 була укладена позивачем до укладення шлюбу з відповідачем 28.04.2018, то такий борг вважається особистим зобов`язанням позивача, а не спільним боргом подружжя.
У матеріалах справи відсутні докази, що саме кошти (позика) дійсно були використані на купівлю автомобіля HYUNDAI TUCSON та був придбаний ним за його власні особисті кошти, а відтак взаємозв`язок вказаних фінансових операцій не доведено.
Сам факт перебування у шлюбі та подальше придбання автомобіля не доводять, що саме позичені кошти були використані для його придбання або що правочин був спрямований виключно на задоволення сімейних потреб.
Відповідач не несе зобов`язань щодо повернення цих коштів. Сплата боргів одного з подружжя, що виникли до шлюбу, за рахунок спільних коштів не є підставою для автоматичного переведення боргу на іншу сторону.
За змістом статті 60 СК України за таких обставин не має правового значення, чи не мав один з подружжя з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені обставини у контексті згаданих норм матеріального права свідчать про те, що позивач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, яке було набуте ними в період шлюбу у спільну сумісну власність. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний висновок щодо тягаря доведення спростування презумпції спільної власності майна подружжя викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

В постановах Верховного Суду від 27 грудня 2024 року у справі № 686/21098/22 (провадження № 61-10896св24), від 17 березня 2025 року у справі № 452/2094/21 (провадження № 61-12147св24), від 09 квітня 2025 року у справі № 932/3041/22 (провадження № 61-7972св24) зазначено, що спростування презумпції спільності майна подружжя потребує доведення обставин придбання спірного майна за рахунок особистих (не подружніх) коштів, а не шляхом доведення відсутності доходів у іншого з подружжя, адже відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК (частина четверта статті 71 СК).
У постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку: якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача іншого із подружжя та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України з а відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
При цьому Велика Палата Верховного Суду задля ефективного захисту прав кожного зі співвласників неподільних речей і забезпечення єдності судової практики щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України відступила від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15іВерховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток.
При цьому суд приймає до уваги, що жодною стороною не заявлялося про готовність попередньо внести відповідну грошову суму на депозит суду для присудження одному з подружжя грошової компенсації.
Надані ОСОБА_1 податкові декларації про його майновий стан і доходи за встановлених обставин не спростовують презумпцію спільності майна подружжя у цій справі.
Таким чином, саме по собі твердження заявника про відсутність у подружжя доходів, які б дозволяли придбати спірне майно, не є достатнім для спростування презумпції спільності майна подружжя.
Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 наполягав саме на тому, що спірне майно придбане за його особисті кошти, які він отримав у борг за розпискою від своєї матері є безпідставними, оскільки факт надання коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному із подружжя (див., зокрема постанову Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц).
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до ЦК України.
Оскільки зазначений автомобіль набутий сторонами у власність за час зареєстрованого шлюбу та зареєстрований за відповідачкою, тому за відсутності письмових доказів про інше, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які доводами скарги не спростовані.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Оскільки рішення суду залишено без змін перерозподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2025 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 30 червня 2026 року.

 
Головуючий    В.Б. Яцина 

Судді колегії     Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук