КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 червня 2026 року м. Київ справа №320/12018/21
Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Луганській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Луганській області, в якому просить:
- визнати дії Головного управління Національної поліції України в Луганський області щодо відмови виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену пунктом 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 ОСОБА_1 протиправними;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Луганській області) виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену пунктом 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393, в розмірі 25% грошового забезпечення розрахунку за 9 повних календарних років служби.
Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, зазначає, що наказом УМВС України в Луганській області від 12 квітня 2011 року №117 о/с її було звільнено зі служби в органах внутрішніх справ за власним бажанням. На день звільнення календарна вислуга років позивача становила 9 років 11 місяців 24 дні. При цьому одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей», їй виплачено не було. Позивач вказує, що на момент її звільнення у 2011 році пункт 10 постанови Кабінету Міністрів України №393 не містив вимоги щодо наявності у особи вислуги не менше 10 років як умови для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за власним бажанням. Таке обмеження було запроваджене лише постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2011 року №1322, яка набрала чинності після її звільнення зі служби. На думку позивача, оскільки законодавство, чинне станом на дату її звільнення, передбачало виплату одноразової грошової допомоги за кожний повний календарний рік служби без вимоги щодо мінімальної вислуги років, вона набула право на отримання відповідної виплати в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 9 повних календарних років служби. Також позивач посилається на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2021 року у справі №320/4557/20, у якій суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність тверджень щодо відсутності у неї права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні та зазначив, що така допомога повинна була бути виплачена органами внутрішніх справ України в особі Попаснянського районного відділу ГУ МВС України в Луганській області. З огляду на викладене позивач вважає протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Луганській області, викладену у листі від 02 липня 2021 року №1142/111/22-2021, та просить суд визнати дії відповідача протиправними і зобов`язати здійснити виплату одноразової грошової допомоги.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року адміністративну справу передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 лютого 2022 року прийнято справу до провадження, постановлено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-IX Окружним адміністративним судом міста Києва справу №320/12018/21 скеровано за належністю до Київського окружного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №320/12018/21 передано для розгляду судді Донцю В.А., відрядженого до Київського окружного адміністративного суду на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 28.09.2023 №938/0/15-23.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року прийнято справу №320/12018/21 до провадження судді ОСОБА_2 .
Рішенням Вищої ради правосуддя від 13 лютого 2025 року №246/0/15-25 звільнено ОСОБА_2 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва (відряджений до Київського окружного адміністративного суду) у зв`язку з поданням заяви про відставку.
У зв`язку зі звільненням судді Окружного адміністративного суду міста Києва (відряджений до Київського окружного адміністративного суду) Донця В.А. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №320/12018/21 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 року прийнято адміністративну справу №320/12018/21 до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розгляд справи розпочато спочатку.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.05.2026 року відмовлено у задоволенні заяви Головного управління Національної поліції України в Луганській області про залишення позову без розгляду.
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти задоволення позову та зазначає, що Головне управління Національної поліції в Луганській області не є належним відповідачем у даному спорі, оскільки було створене лише у листопаді 2015 року після прийняття Закону України «Про Національну поліцію» та не є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області. Відповідач вказує, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із проходженням позивачем служби в органах внутрішніх справ та її звільненням у 2011 році з ГУ МВС України в Луганській області. Водночас ГУ МВС України в Луганській області не ліквідовано, а перебуває у стані припинення, а будь-який нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, який би передбачав перехід до ГУНП в Луганській області обов`язку щодо здійснення спірної виплати, відсутній. Крім того, відповідач зазначає, що на момент звільнення позивач не мала права на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки її вислуга років становила менше 20 років, а тому підстав для виплати одноразової грошової допомоги не існувало.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Наказом УМВС України в Луганській області від 12 квітня 2011 року №117 о/с майора міліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ за власним бажанням. На день звільнення календарна вислуга років позивача становила 9 років 11 місяців 24 дні.
Після звільнення одноразова грошова допомога, передбачена пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України №393, позивачу не виплачувалась.
У подальшому позивач звернулась до Головного управління Національної поліції в Луганській області із заявою про виплату вказаної допомоги. За результатами розгляду звернення листом від 02 липня 2021 року №1142/111/22-2021 їй було відмовлено у здійсненні такої виплати з посиланням на відсутність підстав для її нарахування.
Вважаючи зазначену відмову протиправною та такою, що порушує її право на соціальне забезпечення, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, з урахуванням дії норми закону у часі, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи законні інтереси.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт під час здійснення ним публічно-владних управлінських функцій.
За змістом статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, до якого звернена вимога позивача та який, на думку позивача, порушив його права, свободи чи інтереси.
Разом із тим визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, тоді як встановлення належності відповідача та обґрунтованості позовних вимог є обов`язком суду під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі, однак є підставою для відмови у задоволенні позову, якщо судом встановлено, що обов`язок відповідати за заявленими вимогами покладений на іншу особу.
Відповідно до частини четвертої статті 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення та припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Згідно зі статтею 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації або ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Отже, перебування юридичної особи у стані припинення саме по собі не свідчить про втрату нею статусу юридичної особи та не припиняє її правосуб`єктності.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням позивача зі служби в органах внутрішніх справ 12 квітня 2011 року, а тому підлягають оцінці з урахуванням законодавства, чинного саме на момент виникнення спірного права.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі необхідно розуміти так, що вона починається з моменту набрання ним чинності та припиняється з втратою ним чинності, а до події, факту або правовідносин застосовується той нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або існували.
Відтак при вирішенні спору підлягають застосуванню положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 у редакції, чинній станом на 12 квітня 2011 року.
Частиною першою статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції, чинній на момент звільнення позивача, було передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини виплачується одноразова грошова допомога у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Абзацом другим пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 у редакції, чинній станом на 12 квітня 2011 року, було визначено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Суд враховує, що положення щодо необхідності наявності вислуги 10 років і більше були внесені до пункту 10 постанови №393 постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2011 року №1322, яка набрала чинності 29 грудня 2011 року, тобто після звільнення позивача зі служби.
Разом із тим предметом даного спору є не лише питання наявності чи відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а й питання належності суб`єкта, на якого може бути покладений обов`язок щодо її виплати.
02 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII.
Відповідно до пункту 7 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII Кабінету Міністрів України доручено забезпечити утворення центрального органу виконавчої влади поліції та його територіальних органів.
На виконання зазначених положень постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №641 утворено Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади.
Водночас Закон України «Про Національну поліцію» та постанова Кабінету Міністрів України №641 не містять положень про універсальне правонаступництво Національної поліції України та її територіальних органів щодо майнових зобов`язань органів внутрішніх справ.
Крім того, пунктом 6 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року №1074, встановлено, що у разі ліквідації органу виконавчої влади та передачі його завдань і функцій іншим органам права та обов`язки такого органу переходять до органу, визначеного відповідним актом Кабінету Міністрів України.
Таким чином, перехід прав та обов`язків від одного органу державної влади до іншого повинен бути прямо передбачений законом або відповідним актом Кабінету Міністрів України та не може презюмуватися лише з факту виконання новоствореним органом подібних функцій.
Оцінюючи доводи сторін та досліджені у справі докази в їх сукупності, суд зазначає таке.
Суд погоджується з доводами позивача про те, що на момент її звільнення зі служби в органах внутрішніх справ 12 квітня 2011 року пункт 10 постанови Кабінету Міністрів України №393 не містив вимоги щодо наявності вислуги 10 років і більше як обов`язкової умови для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за власним бажанням.
Суд також бере до уваги висновки, викладені у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2021 року у справі №320/4557/20, в якій суд апеляційної інстанції зазначив, що обмеження щодо вислуги 10 років були внесені до пункту 10 постанови №393 вже після звільнення позивача, а тому не могли застосовуватись до спірних правовідносин.
Разом з тим із наведеної постанови Шостого апеляційного адміністративного суду вбачається, що суд апеляційної інстанції, аналізуючи спірні правовідносини, прямо зазначив, що виплату одноразової грошової допомоги позивачу повинні були здійснити органи внутрішніх справ України в особі Попаснянського районного відділу ГУ МВС України в Луганській області.
Таким чином, наведене судове рішення підтверджує позицію позивача щодо наявності у неї права на отримання відповідної виплати, однак не містить висновку про існування обов`язку щодо здійснення такої виплати саме у Головного управління Національної поліції в Луганській області.
Судом встановлено, що позивач проходила службу та була звільнена зі служби в органах внутрішніх справ України, а саме в системі Міністерства внутрішніх справ України, тоді як Головне управління Національної поліції в Луганській області було створене лише після набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» та початку функціонування Національної поліції України.
З наданих сторонами доказів убачається, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області (код ЄДРПОУ 08592129), у структурі якого проходила службу позивач, станом на час розгляду справи не припинене як юридична особа, а перебуває у стані припинення.
Оскільки до Єдиного державного реєстру не внесено запис про припинення ГУ МВС України в Луганській області, така юридична особа не втратила правосуб`єктності та продовжує існувати як суб`єкт права.
При цьому матеріали справи не містять, а судом не встановлено жодного нормативно-правового акта Кабінету Міністрів України, який би визначав Головне управління Національної поліції в Луганській області правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області саме щодо спірних майнових зобов`язань, які виникли до створення Національної поліції України.
Позивачем також не надано належних та допустимих доказів переходу до ГУНП в Луганській області обов`язку щодо виплати одноразової грошової допомоги, право на яку, за її твердженням, виникло у зв`язку зі звільненням зі служби в органах внутрішніх справ у 2011 році.
Посилання позивача на те, що саме ГУНП в Луганській області надало відповідь на її звернення та прийняло рішення про відмову у виплаті допомоги, суд оцінює критично, оскільки сам факт надання відповіді на звернення громадянина не створює обов`язку щодо здійснення відповідної виплати та не свідчить про набуття органом статусу належного боржника у спірних правовідносинах.
Суд враховує, що предметом розгляду у даній справі є вимоги про визнання протиправними дій ГУНП в Луганській області та покладення на нього обов`язку здійснити виплату одноразової грошової допомоги.
Водночас судом не встановлено існування у ГУНП в Луганській області відповідного обов`язку, а також не встановлено правових підстав для покладення на цей орган відповідальності за невиконання зобов`язань, які, за твердженням позивача, виникли у іншої юридичної особи публічного права.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову за умови встановлення особи, на яку покладено відповідний обов`язок.
Зокрема, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 640/19240/21 від 21.03.2023, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, проте це не позбавляє позивача права на звернення до суду з тим самим позовом вже до належного відповідача.
За таких обставин суд доходить висновку, що Головне управління Національної поліції в Луганській області не є належним відповідачем у спірних правовідносинах, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
При цьому суд зазначає, що відмова у задоволенні даного позову обумовлена виключно встановленням факту пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача та не вирішує по суті питання щодо наявності чи відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні.
Отже, дане судове рішення не створює для позивача перешкод у реалізації права на судовий захист та не виключає можливості звернення до суду з відповідними вимогами до належного суб`єкта (ГУ МВС в Луганській області в особі її Ліквідаційної комісії).
Решта доводів учасників справи висновків суду по суті справи не змінюють.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, у задоволенні яких належить відмовити.
Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду даної справи, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Луганській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, – відмовити.
Питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.