ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2026 р.
м. Київ
Справа № 910/7945/25 

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Василець О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу
за позовом Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області (03151, місто Київ, вул. Святослава Хороброго, будинок 11-А, код 26345736)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "І.Б.К. ДЕВЕЛОПМЕНТ" (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 7-Б /ЛІТЕРА А/, офіс 157, код 38831585)
про стягнення 169490,81 грн,
за участю представників:
позивача: Ракоїда Максима Юрійовича;
відповідача: Дугіної Марини Олегівни,

ВСТАНОВИВ:
Історія розгляду справи.
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "І.Б.К. ДЕВЕЛОПМЕНТ" про стягнення 169490,81 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив строк повернення невідпрацьованих сум попередньої оплати за укладеним між сторонами спору договором № 2К-23 про закупівлю робіт: заходи з усунення аварій в житловому фонді шляхом проведення капітального ремонту з відновленням пошкодженої частини багатоквартирного житлового будинку за адресою: Київська обл., Бучанський район, смт Макарів, вул. Проектна, 10 від 28.07.2023, що призвело до звернення позивача до господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача неустойки в сумі 169490,81 грн на підставі положень п. 16.2 вказаного договору.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.11.2026, зокрема, відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду. Призначено проведення підготовчого засідання на 05.12.2025.
Розгляд справи неодноразово відкладався.
Згідно розпорядження керівника апарату Господарського суду Київської області №22-АР від 02.03.2026, у зв`язку з відрахуванням зі штату Господарського суду Київської області судді Горбасенка П.В., призначено повторний автоматизований розподіл судових справ, які перебували у провадженні судді.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2026 справу було передано на розгляд судді Черногузу А.Ф.
Ухвалою суду від 10.03.2026 прийнято справу №910/7945/25 до свого провадження та призначено підготовче засідання на 06.04.2026.
Ухвалою суду від 06.04.2026 відкладено розгляд справи на 13.04.2026.
Через систему «Електронний суд» 07.11.2025 та 25.12.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Через систему «Електронний суд» 04.12.2025 та 20.01.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача заперечував проти доводів викладених у відзиві на позов, просить задовольнити позовні вимоги повністю.
Через систему «Електронний суд» 23.03.2026 та 08.04.2026 від відповідача надійшли заперечення (на відповідь на відзив), у яких представник відповідача заперечує проти обставин викладених у відповіді на відзив, просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Ухвалою суду від 13.04.2026 суд, вирішив, в порядку пункту 3 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 28.04.2026.
У судовому засіданні 28.04.2026 представник позивача підтримав заявлені вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. 
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні.
Судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.
Фактичні обставини справи та узагальнена позиція сторін
28.07.2023 між Службою відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області та ТОВ «І.Б.К. ДЕВЕЛОПМЕНТ» було укладено договір №2к-23 про закупівлю робіт щодо усунення аварій у житловому фонді шляхом проведення капітального ремонту та відновлення пошкодженої частини багатоквартирного житлового будинку за адресою: Київська область, Бучанський район, смт Макарів, вул. Проектна, 10.
За умовами договору відповідач зобов`язався власними та/або залученими силами виконати відповідні будівельні роботи згідно з проектною документацією та умовами договору, а позивач — прийняти та оплатити виконані роботи. Роботи фінансувалися за рахунок бюджетних коштів.
Відповідно до пункту 12.8 договору, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №5 від 12.02.2024, попередня оплата здійснювалася шляхом перерахування бюджетних коштів на рахунок виконавця, відкритий в органах Державної казначейської служби України, а використана попередня оплата повинна була бути погашена на підставі актів приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в не пізніше шести місяців. При цьому невикористана сума авансу підлягала поверненню замовнику.
На виконання умов договору 12.09.2023 позивач перерахував відповідачу попередню оплату у розмірі 19002755 грн. На думку позивача, строк для підтвердження використання авансу або повернення невикористаних коштів сплив 12.03.2024.
Позивач вказує, що частина попередньої оплати була погашена відповідачем на підставі актів форми КБ-2в лише після спливу встановленого договором строку, а саме: 27.03.2024 на суму 8477838,30 грн, 25.06.2024 на суму 1355,74 грн та 18.09.2024 на суму 8565638,02 грн. До спливу шестимісячного строку, а саме 25.12.2023, було погашено лише 1957922,20 грн.
Посилаючись на положення статей 509, 526, 530, 610, 612, 626, 629 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, позивач зазначає, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені договором строки, а їх порушення є підставою для застосування передбачених договором санкцій.
Позивач також вказує, що відповідно до абзацу п`ятого пункту 16.2 договору, в редакції додаткової угоди №6 від 11.03.2024, за порушення строків повернення невідпрацьованих сум попередньої оплати відповідач зобов`язаний сплатити неустойку у розмірі 0,01 % від суми невикористаної попередньої оплати за кожен день прострочення.
У зв`язку із простроченням погашення попередньої оплати позивачем було нараховано неустойку за періоди з 13.03.2024 по 26.03.2024, з 27.03.2024 по 24.06.2024 та з 25.06.2024 по 12.09.2024 на загальну суму 169490,81 грн.
Крім того, позивач зазначає, що 31.12.2024 звертався до відповідача з претензією щодо повернення попередньої оплати та сплати неустойки, однак останній заявлені вимоги не виконав, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку у розмірі 169490,81 грн.
У відзиві на позов ТОВ «І.Б.К. ДЕВЕЛОПМЕНТ» заперечило проти задоволення позовних вимог та зазначило, що вимоги Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області є необґрунтованими та безпідставними.
Відповідач вказує, що позивачем неправильно викладено обставини щодо досудового врегулювання спору. Зокрема, у позовній заяві зазначено, що 31.12.2024 позивач звернувся до відповідача з претензією про повернення попередньої оплати та сплату неустойки. Разом з тим, за твердженням відповідача, претензія №2906/01с/02 від 31.12.2024 містила виключно вимогу про сплату неустойки у розмірі 169490,81 грн та не містила вимоги про повернення попередньої оплати. Вказану претензію відповідач отримав 07.01.2025.
Також відповідач зазначає, що роботи на суму попередньої оплати у розмірі 19002755,00 грн були виконані в повному обсязі та прийняті позивачем без будь-яких зауважень, що підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в, наданими самим позивачем.
Посилаючись на умови договору №2к-23 від 28.07.2023, відповідач зазначає, що пунктом 12.1 договору передбачено здійснення розрахунків за виконані роботи на підставі підписаних актів форми КБ-2в, довідок форми КБ-3 та іншої виконавчої документації. Крім того, пунктами 12.7 та 12.8 договору визначено порядок здійснення попередньої оплати та її погашення.
Відповідач звертає увагу, що додатковою угодою №4 від 12.02.2024 сторони внесли зміни до пункту 12.8 договору та погодили, що використана попередня оплата погашається на підставі актів приймання виконаних будівельних робіт не пізніше шести місяців, а невикористана сума попередньої оплати підлягає поверненню замовнику.
Разом з тим, на думку відповідача, з умов договору не вбачається, з якої саме дати починається перебіг шестимісячного строку для погашення попередньої оплати. Відповідач вважає помилковим висновок позивача про те, що такий строк необхідно обчислювати з дати перерахування авансу — 12.09.2023, оскільки договором прямо цього не передбачено.
Крім того, відповідач зазначає, що договором взагалі не встановлено строк повернення невикористаної суми попередньої оплати. У зв`язку з цим, на думку відповідача, підлягають застосуванню положення частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, відповідно до яких у разі, якщо строк виконання обов`язку не визначений, боржник повинен виконати його у семиденний строк з дня пред`явлення відповідної вимоги кредитором.
Відповідач наголошує, що позивач не звертався до нього з вимогою про повернення попередньої оплати, а тому строк виконання такого обов`язку не настав, у зв`язку з чим відсутні й підстави для нарахування неустойки.
Посилаючись на положення статей 530, 546, 547, 549, 611 Цивільного кодексу України, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову про стягнення неустойки у розмірі 169490,81 грн.
У відповіді на відзив Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області не погодилася із запереченнями відповідача та зазначила, що вони є необґрунтованими.
Позивач повторно навів обставини укладення між сторонами договору №2к-23 від 28.07.2023 щодо виконання робіт з капітального ремонту багатоквартирного житлового будинку у смт Макарів та зазначив, що 12.09.2023 відповідачу було перераховано попередню оплату у розмірі 19002755 грн.
Позивач звертає увагу на положення пункту 12.8 договору в редакції додаткової угоди №5 від 12.02.2024, відповідно до якого використана попередня оплата повинна бути погашена на підставі актів приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в не пізніше шести місяців, а невикористана сума авансу — повернута замовнику.
На думку позивача, умовами договору чітко визначено, що саме акти форми КБ-2в є належним підтвердженням використання попередньої оплати, а тому відповідач повинен був або підтвердити виконання робіт на суму отриманого авансу, або повернути невикористані кошти не пізніше 12.03.2024.
Позивач зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази використання відповідачем усієї суми попередньої оплати у встановлений договором строк, а акти виконаних робіт, якими погашався аванс, були підписані частково вже після 12.03.2024.
Посилаючись на частину четверту статті 882 Цивільного кодексу України, позивач вказує, що передання та прийняття виконаних робіт оформлюється актом, підписаним обома сторонами.
Також позивач наводить правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22.01.2019 у справі №922/1119/18, від 07.12.2018 у справі №910/23196/17, від 02.04.2019 у справі №917/194/18 та від 05.06.2024 у справі №908/659/23, згідно з якими належними доказами використання авансу є саме підписані сторонами акти форми КБ-2в та довідки форми КБ-3.
Крім того, позивач посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.09.2020 у справі №918/631/19, а також постанову Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17, відповідно до яких аванс є попередньою оплатою у рахунок майбутніх робіт та підлягає поверненню у разі невиконання відповідного зобов`язання.
Позивач наголошує, що умовами договору прямо передбачено два способи припинення зобов`язання щодо попередньої оплати у шестимісячний строк: або шляхом погашення авансу актами КБ-2в, або шляхом повернення невикористаних коштів. Тому, на думку позивача, у разі непідтвердження виконання робіт актами у встановлений строк відповідач був зобов`язаний повернути відповідну суму авансу незалежно від того, чи пред`являлася окрема вимога про її повернення.
З урахуванням наведеного позивач просить суд задовольнити позов та стягнути з ТОВ «І.Б.К. ДЕВЕЛОПМЕНТ» неустойку у розмірі 169490,81 грн.
У запереченнях на відповідь на відзив ТОВ «І.Б.К. ДЕВЕЛОПМЕНТ» повторно заперечило проти позовних вимог та зазначило, що доводи Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області є безпідставними.
Відповідач вказує, що правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, на які посилається позивач у відповіді на відзив, не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки стосуються інших правовідносин щодо повернення попередньої оплати та порушення строків поставки товару чи виконання робіт, а не застосування неустойки за умовами постанови Кабінету Міністрів України №1070 від 04.12.2019.
На думку відповідача, із наведених позивачем постанов Верховного Суду вбачається, що обов`язок повернути попередню оплату виникає після спливу визначеного договором строку виконання основного зобов`язання, а у даному випадку договором не встановлено конкретного строку повернення невикористаної попередньої оплати.
Відповідач повторно зазначає, що пункт 12.8 договору №2к-23 не визначає, з якого саме моменту починається перебіг шестимісячного строку для погашення попередньої оплати. Крім того, ні договором, ні постановою Кабінету Міністрів України №1070 не встановлено конкретного строку повернення невикористаної попередньої оплати.
Також відповідач наголошує, що умовами договору передбачено лише періодичність перерахування авансових платежів та порядок їх погашення актами форми КБ-2в, однак не визначено момент початку обчислення шестимісячного строку. У зв`язку з цим відповідач вважає помилковим твердження позивача про те, що строк слід обчислювати з дати перерахування авансу — 12.09.2023.
Крім того, відповідач зазначає, що за відсутності у договорі конкретного строку повернення невикористаної попередньої оплати застосуванню підлягають положення частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, відповідно до яких боржник повинен виконати обов`язок у семиденний строк з дня пред`явлення відповідної вимоги кредитором.
Відповідач звертає увагу, що претензія позивача від 31.12.2024 №2906/01с/02 містила лише вимогу про сплату неустойки та була отримана відповідачем 07.01.2025. При цьому окрема вимога про повернення попередньої оплати позивачем не заявлялась.
Також відповідач зазначає, що 18.09.2024 позивачем без зауважень було підписано акт виконаних робіт, у зв`язку з чим договір №2к-23, на думку відповідача, виконано належним чином та у повному обсязі, а будь-які претензії щодо якості чи обсягу виконаних робіт відсутні.
Посилаючись на положення статей 530, 546, 547, 549, 611 Цивільного кодексу України, а також на положення постанови Кабінету Міністрів України №1070, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову про стягнення неустойки у розмірі 169490,81 грн у повному обсязі.
Висновки господарського суду.
В силу статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Право на доступ до правосуддя закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями статті 16 ЦК України, які кореспондуються зі статтею 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Статтею 11 ЦК України закріплено - цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 ГК України є господарський договір.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У відповідності до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Нормами статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
За змістом положень статті 193 Господарського кодексу України (в редакція, що була чинна на момент виникнення спірних відносин; далі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
За статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Згідно статті 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.
За приписами частин 1 та 3 статті 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.
Відповідно до статті 854 ЦК України, яка кореспондується зі статтею 321 ГК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.
Згідно з частиною 2 статті 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню (частина 3 статті 571 ЦК України).
Разом з тим, суд наголошує на тому, що до спірних правовідносин як аналогічні можуть застосовуватись норми частини 2 статті 693 ЦК України, які надають покупцю, який сплатив суму попередньої оплати, право вимоги повернення попередньої оплати у разі ненадання продавцем товару, або як у даному випадку невиконання робіт що підтверджені актами у строк визначений договором (надання послуг).
Відповідно до пункту 1, 3 Порядку державного фінансування капітального будівництва, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1764, (у редакції, чинній на момент укладення спірного Договору, далі - Порядок) Цей Порядок визначає механізм фінансування капітального будівництва за рахунок коштів державного бюджету з метою забезпечення цільового та ефективного використання державних коштів. Цей Порядок є обов`язковим для підприємств, установ та організацій усіх форм власності, що здійснюють капітальне будівництво, у разі його фінансування за рахунок державних і змішаних капітальних вкладень.
Розрахунки за виконані роботи, поставлену продукцію та надані послуги в будівництві (далі - роботи) здійснюються за договірними цінами відповідно до укладених договорів (контрактів), вимог законодавства та проводяться платежами за об`єкт у цілому або проміжними платежами (за етапи, черги будівництва, пускові комплекси або окремі види робіт, конструктивні елементи) (пункт 18 Порядку).
Відповідно до абз. 2 п. 19 Порядку замовник перераховує підряднику аванс, якщо це передбачено договором (контрактом). Розмір авансу не може перевищувати 30 відсотків вартості річного обсягу робіт. Підрядник зобов`язується використати одержаний аванс на придбання і постачання необхідних для виконання робіт матеріалів, конструкцій, виробів протягом трьох місяців після одержання авансу. По закінченні тримісячного терміну невикористані суми авансу повертаються замовнику. 
Відтак, оскільки в редакції договору станом на момент його укладення строк повернення авансу сторони не узгодили, проте була прив`язка у п. 12.7 до авансування робіт лише поточного бюджетного періоду то строк повернення авансу, у разі його надання, в силу положень Порядку державного фінансування капітального будівництва, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1764 становив три місяці з моменту його одержання.
При цьому в первинній редакції договору у п. 16.2 вже було передбачено нарахування неустойки за порушення строків повернення невідпрацьованих сум попередньої оплати - тобто строків визначених в силу положень Порядку державного фінансування капітального будівництва, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1764.
Верховний Суд у постанові від 16.09.2022 у справі №913/703/20, яка є подібною до нашої справи, зазначив, що у разі якщо умовами договору, укладеного відповідно до законодавства про публічні закупівлі, передбачено право замовника перерахувати аванс у розмірі до 30% від загальної вартості договору, підрядник зобов`язаний використати отримані кошти виключно на придбання матеріалів, устаткування, обладнання та конструкцій у межах тримісячного строку з моменту одержання авансу. По закінченню цього строку невикористані суми авансу підлягають обов`язковому поверненню замовнику. Вимога щодо повернення невикористаного авансу має імперативний характер, оскільки випливає з приписів законодавства (абз. 2 п. 19 Порядку державного фінансування капітального будівництва), і сторони договору не можуть від неї відступити. Таким чином, у підрядника виникає безумовний обов`язок повернути замовнику невикористану частину авансу після спливу встановленого законом та договором тримісячного строку.
Так, з додаткової угоди № 5 до договору вбачається, що сторонами було збільшено строк повернення авансу до 6 місяців, порівняно зі строком визначеним у Порядку державного фінансування капітального будівництва, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України. Підставність означених дій щодо укладення додаткової угоди №5 не оспорювалась.
Договором, на підставі якого виникли правовідносини у справі що розглядається, з урахуванням внесених змін, передбачено право замовника перерахувати аванс у розмірі 30% від загальної вартості договору, підрядник зобов`язаний використати отримані кошти виключно для цілей, визначених Договором у межах шестимісячного строку з моменту одержання авансу. По закінченню цього строку невикористані суми авансу підлягають обов`язковому поверненню замовнику. Таким чином, у підрядника виникає безумовний обов`язок повернути замовнику невикористану частину авансу після спливу встановленого договором шестимісячного строку.
Судом встановлено, що 12.09.2023 Позивач перерахував Відповідачу попередню оплату у сумі 19002755 грн, що підтверджується випискою з рахунку. Відповідно до умов Договору, Виконавець мав використати ці кошти до 12.03.2024 або повернути їх Замовнику
Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19, постанова Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17). 
Як вже зазначалось, у п. 12.8 Договору передбачено, що використана попередня оплата погашається на підставі “Актів приймання виконаних будівельних робіт” (форма №КБ-2в). Тобто сторони у Договорі чітко визначили вимоги щодо документів, які підтверджують факт використання суми авансу, зазначивши, що такими документами є акт приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в.
Верховний Суд у постановах від 22.01.2019 у справі №922/1119/18, від 07.12.2018 у справі №910/23196/17, від 02.04.2019 у справі №917/194/18, від 04.09.2023 у справі №910/5352/21 дійшов висновку, що належними і допустимими доказами використання одержаного авансу є, зокрема, підписані сторонами примірні форми КБ-2в "Акт приймання виконаних будівельних робіт", КБ-3 "Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати".
З матеріалів справи вбачається, що протягом шести місяців після одержання авансового платежу відповідач не виконав свого обов`язку передбаченого пунктом 12.8 Договору, лише 
25.12.2023 попередня оплата була частково погашена Виконавцем на підставі актів приймання виконаних будівельних робіт за 2023-2024 роки (форма КБ-2в) у розмірі 1957922,20 грн, 27.03.2024 – у розмірі 8477839,04 грн, 25.06.2024 – у розмірі 1355,74 грн, 18.09.2024 – у розмірі 8565638,02 грн.
Таким чином, основна частина авансу була використана з істотним порушенням строків, визначених Договором, через рік, після перерахування авансового платежу, відповідач повністю використав вказаний аванс.
При цьому, суд зазначає, що Підрядник (відповідач) повинен був повернути авансовий платіж після спливу шестимісячного строку, а подальше виконання робіт могло та повинно було здійснюватися вже за рахунок власних коштів з наступним відшкодуванням вартості за рахунок Замовника після підтвердження.
Оскільки авансовий платіж у сумі 19002755 грн був перерахований 12.09.2023, але у встановлений Договором строк (до 12.03.2024) Виконавець його належним чином не використав та не повернув, у нього виник обов`язок повернути невикористані кошти. Несвоєчасне виконання цього обов`язку є підставою для стягнення неустойки, яка передбачена абзацом 5 пункту 16.2 Договору.
Згідно статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Статтею 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до частини 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Згідно положень статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Згідно з абзацом 5 пункту 16.2 Договору (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 11.03.2024 №6), у випадку порушення Виконавцем строків повернення невідпрацьованих сум попередньої оплати, Виконавець за користування грошовими коштами Замовника сплачує неустойку в розмірі 0,01% від суми невикористаної попередньої оплати, з урахуванням ПДВ (ПДВ враховується, якщо Виконавець є платником ПДВ), що підлягає поверненню, за кожен день затримки такого повернення.
Позивач просить стягнути з Відповідача неустойку у розмірі 169490 грн за прострочення використання та неповернення авансу, яка розрахована наступним чином: 
- за період з 13.03.2024 по 26.03.2024 (14 днів) на суму боргу у розмірі 17004832,80 грн – 23862,77 грн; за період з 27.03.2024 по 24.06.2024 (90 днів) на суму боргу 8566993,76 грн – 77102,94 грн; за період з 25.06.2024 по 12.09.2024 (80 днів) на суму боргу 8565638,02 грн – 68525,10 грн.
З огляду на те, що факт порушення відповідачем своїх зобов`язань з повернення у визначені договором строки невідпрацьованої суми авансу, отриманого від позивача, є доведеним, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача неустойки у розмірі 169490,81 грн за неповернення попередньої оплати (авансу), оскільки зазначений вид відповідальності передбачений пунктом 16.2. Договору, наданий позивачем розрахунок неустойки є правильним, а тому заявлені вимоги підлягають задоволенню.
Водночас суд відхиляє доводи відповідача про те, що умовами договору не визначено момент початку перебігу шестимісячного строку погашення попередньої оплати.
Так, пунктом 12.8 договору в редакції додаткової угоди №5 від 12.02.2024 прямо передбачено, що використана попередня оплата погашається на підставі актів приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в не пізніше шести місяців, а невикористана сума попередньої оплати підлягає поверненню замовнику.
Суд зазначає, що попередня оплата є грошовими коштами, які надаються виконавцю наперед у рахунок майбутнього виконання робіт, а тому перебіг строку її погашення об`єктивно пов`язується саме з моментом отримання таких коштів виконавцем.
Матеріалами справи підтверджується, що попередню оплату у сумі 19002755,00 грн було перераховано відповідачу 12.09.2023, а відтак строк її погашення сплив 12.03.2024.
Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що договором не визначено строк повернення невикористаної попередньої оплати.
З аналізу змісту пункту 12.8 договору вбачається, що сторони погодили єдиний граничний строк припинення зобов`язання щодо попередньої оплати — не пізніше шести місяців з моменту її надання, шляхом: або підтвердження використання коштів актами форми КБ-2в; або повернення невикористаних коштів замовнику. 
Отже, обов`язок повернення невикористаної попередньої оплати є альтернативним способом припинення відповідного зобов`язання та повинен бути виконаний у той самий строк, встановлений для погашення авансу.
Безпідставними є також посилання відповідача на положення частини другої статті 530 ЦК України та необхідність пред`явлення окремої вимоги про повернення попередньої оплати.
Частина друга статті 530 ЦК України підлягає застосуванню лише у випадку, якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Однак у спірних правовідносинах сторони погодили конкретний строк погашення попередньої оплати — не пізніше шести місяців, а тому підстави для застосування положень частини другої статті 530 ЦК України відсутні.
Відтак обов`язок відповідача щодо повернення невикористаної попередньої оплати виник незалежно від пред`явлення окремої вимоги позивача.
Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що роботи були в подальшому виконані та прийняті позивачем без зауважень, зокрема за актом від 18.09.2024.
Факт подальшого виконання робіт та підписання актів приймання виконаних робіт після спливу встановленого договором строку не спростовує факту прострочення виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасного погашення попередньої оплати.
Оскільки пунктом 16.2 договору прямо передбачено відповідальність у вигляді неустойки за порушення строків повернення невідпрацьованих сум попередньої оплати, позивач правомірно здійснив нарахування неустойки за період прострочення.
В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.
Вирішення питання щодо судових витрат.
Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
В силу частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача повністю.
При цьому суд зауважує, що позивачем було сплачено судовий збір в сумі 3028 грн при тому, що позовна заява була подана через систему "Електронний суд". Суд наголошує, що позивачем не було враховано, що у даному випадку при сплаті судового збору підлягав застосуванню понижуючий коефіцієнт для обрахунку судового збору в розмірі 0,8.
Відтак за звернення до суду із цим позовом прокурором мав бути сплачений судовий збір в сумі 665,6 [3328*08] грн.
Отже, суд констатує, що позивачем було здійснено переплату судового збору в сумі 665,6 грн у зв`язку із чим позивач має право звернутись з відповідним клопотанням про повернення надмірно сплаченої суми судового збору відповідно до положень Закону України "Про судовий збір".
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "І.Б.К. ДЕВЕЛОПМЕНТ" (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 7-Б /ЛІТЕРА А/, офіс 157, код 38831585) на користь Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Київській області (03151, місто Київ, вул. Святослава Хороброго, будинок 11-А, код 26345736) неустойку за договором від 28.07.2023 № 2к-23 про закупівлю робіт: заходи з усунення аварій в житловому фонді шляхом проведення капітального ремонту з відновленням пошкодженої частини багатоквартирного житлового будинку за адресою: Київська обл., Бучанський район, смт. Макарів, вул. Проектна, 10 в розмірі 169490, 81 грн та 2422,40 грн витрат зі плати судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.
Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 27.05.2026.

Суддя А.Ф. Черногуз