П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 травня 2026 року м. Київ
Справа № 363/3139/21
Провадження: № 22-ц/824/7703/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Таможні Олени Олександрівни
на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Свєтушкіної Д. А.,
у справі позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації Київської області до Пірнівської сільської ради Вишгородського району, ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», про витребування земельної ділянки,
в с т а н о в и в:

У липні 2021 року заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації Київської області звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що спірна земельна ділянка, 3221884001:32:017:0390, вибула із земель державної власності з порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Зазначав, що вказана земельна ділянка фактично відноситься до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею, а також матеріалами лісовпорядкування. Водночас, на його думку, орган місцевого самоврядування, приймаючи рішення про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність, діяв поза межами наданих повноважень, оскільки розпорядження землями лісогосподарського призначення належить до компетенції органів державної влади, а їх вилучення можливе лише за рішенням Кабінету Міністрів України та за наявності відповідних погоджень. Крім того, прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка була сформована та передана у власність без дотримання встановленої законом процедури зміни її цільового призначення, без вилучення із користування лісогосподарського підприємства та без погодження з уповноваженими органами, що свідчить про незаконність її вибуття з державної власності. З огляду на викладене, просив суд визнати незаконним та скасувати відповідне рішення органу місцевого самоврядування, витребувати земельну ділянку з чужого незаконного володіння та повернути її у державну власність ( в редакції заяви про зміну предмета позову) (т. 3, а. с. 86 - 90).
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року у задоволенні позову заступника керівника Київської обласної прокуратури відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, заступник керівника Київської обласної прокуратури Таможня О. О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення просила скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд безпідставно не врахував належні та допустимі докази, які підтверджують належність спірної земельної ділянки до земель державної власності лісогосподарського призначення та її перебування у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, що посвідчується відповідним державним актом, а також матеріалами лісовпорядкування та інформацією уповноважених органів.
На її переконання, суд першої інстанції без належного мотивування відхилив зазначені докази, не надав їм оцінки у сукупності та фактично проігнорував правові висновки Верховного Суду щодо значення планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування як доказів належності земель до лісового фонду.
Крім того, зазначила, що суд безпідставно поклав в основу рішення виключно висновок судової земельно-технічної експертизи, який, на її думку, є неповним, суперечливим та таким, що ґрунтується на припущеннях, оскільки експертом не було використано усіх необхідних вихідних даних, зокрема, координат поворотних точок меж земель лісогосподарського призначення, а також не проведено повного дослідження щодо співставлення меж спірної земельної ділянки з усім масивом земель лісового фонду.
Наголошувала, що відсутність у розпорядженні експерта окремих матеріалів не може свідчити про відсутність самих меж земель лісогосподарського призначення, а тому висновок експерта про відсутність накладення є передчасним та необґрунтованим. При цьому, за наявності недостатніх даних, експерт повинен був дійти висновку про неможливість вирішення поставленого питання, а не робити категоричні висновки.
Також у скарзі зазначено, що суд першої інстанції не вжив заходів для витребування усіх необхідних доказів, зокрема, матеріалів, які містять координати меж земель лісового фонду, незважаючи на те, що їх місцезнаходження було відоме, чим порушено принцип повного та всебічного з`ясування обставин справи.
Окремо звертала увагу на те, що сам факт розроблення та затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у приватну власність не спростовує її фактичної належності до земель лісогосподарського призначення, оскільки такі землі є обмеженими у цивільному обороті та можуть передаватися у приватну власність лише за наявності визначених законом підстав.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні прокурор Літковець Ю. А. та представник третьої особи Кілічава Т. М. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Адвокат Боднар Б. Є. в інтересах ОСОБА_1 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала їх необґрунтованими.
Крім того, у судовому засіданні було допитано судового експерта ОСОБА_2 , яка проводила судову земельно-технічну експертизу у справі та надала пояснення щодо порядку проведення експертного дослідження, достатності наданих для дослідження матеріалів, використаних джерел інформації, а також мотивів і підстав, сформульованих у висновку експертизи, висновків.
Заслухавши пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 23 жовтня 2020 року № 801-46-VII затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 3221884001:32:017:0390 площею 0,0799 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у межах с. Лебедівка Вишгородського району Київської області, вилучено зазначену земельну ділянку із земель запасу Лебедівської сільської ради та передано її ОСОБА_1 безоплатно у приватну власність (т. 1, а. с. 78).
На підставі зазначеного рішення державним реєстратором Вишгородської міської ради Київської області Неруш Я. Л. 14 грудня 2020 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку, про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2252262332218 (т. 1, а. с. 81 - 82).
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка фактично належить до земель лісогосподарського призначення та перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства.
На підтвердження зазначених доводів позивачем надано суду, зокрема, інформацію ВО «Укрдержліспроект» від 30 грудня 2020 року № 456, відповідно до якої земельна ділянка з кадастровим номером 3221884001:32:017:0390 розташована в межах 2 виділу 68 кварталу Пірнівського лісництва ДП «Вищедубечанський лісгосп» згідно з матеріалами лісовпорядкування 2003 року та в межах 4 виділу 617 кварталу Лебедівського лісництва ДП «Вищедубечанський лісгосп» згідно з матеріалами лісовпорядкування 2014 року (т. 1, а. с. 26 - 28).
Крім того, відповідно до інформації ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 22 грудня 2020 року № 06-46/547, спірна земельна ділянка накладається на землі державного лісового фонду, право постійного користування якими посвідчується державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003309 (т. 1, а. с. 30).
Також, згідно з листом Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 09 лютого 2021 року № 04-48/202, погодження на вилучення чи зміну цільового призначення спірної земельної ділянки управлінням не надавалось (т. 1, а. с. 29).
Водночас, як убачається з листа ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 04 лютого 2021 року № 09-21/40, на підприємстві відсутні матеріали лісовпорядкування за 2003 рік, а надано лише матеріали лісовпорядкування 2014 року та копію державного акта на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003309 (т. 1, а. с. 31).
Разом із тим, відповідно до відповіді ГУ Держгеокадастру у Київській області від 25 серпня 2022 року № 29-10-0.221-3742/2-22, земельна ділянка з кадастровим номером 3221884001:32:017:0390 є вільною від перетинів з будь-якими іншими земельними ділянками (т. 1, а. с. 216).
В ході розгляду справи, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2024 року за клопотанням відповідача було призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено ТОВ «Український інститут незалежних судових експертиз» (т. 3, а. с. 146 - 148).
Відповідно до висновку експерта № 415/02-2025 від 18 січня 2025 року встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221884001:32:017:0390 відводилась за рахунок земель запасу Лебедівської сільської ради, які перебували у комунальній власності та були віднесені до земель житлової та громадської забудови.
Також експертом встановлено, що надані стороною позивача планово-картографічні матеріали лісовпорядкування не містять координат поворотних точок меж земель лісового фонду, відомостей про систему координат та іншої геодезичної інформації, яка б дозволяла достовірно встановити місцезнаходження земель лісогосподарського призначення та перевірити факт накладення спірної земельної ділянки на такі землі.
Крім того, згідно з висновком експерта, межі земельних ділянок ДП «Вищедубечанське лісове господарство» на момент відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 не були визначені та встановлені, а земельна ділянка з кадастровим номером 3221884001:32:017:0390 не накладається на землі лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні філії «Вищедубечанське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» (т. 3, а. с. 161 - 203).
Звертаючись до суду з указаним позовом, прокурор виходив із того, що спірна земельна ділянка фактично належить до земель лісогосподарського призначення державної власності, перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та вибула з державної власності з порушенням вимог земельного і лісового законодавства, оскільки її передача у приватну власність відбулась без вилучення із користування лісогосподарського підприємства, без зміни цільового призначення земельної ділянки та без погодження уповноважених органів державної влади.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт віднесення спірної земельної ділянки до земель державної власності лісогосподарського призначення, а також її накладення на землі лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства.
Суд першої інстанції зазначив, що надані позивачем матеріали лісовпорядкування та інформаційні листи уповноважених органів не містять достатніх відомостей для однозначної ідентифікації меж спірної земельної ділянки та не дають можливості встановити факт її розташування в межах земель лісогосподарського призначення.
Водночас, покладаючи в основу рішення висновок судової земельно-технічної експертизи, суд дійшов висновку про те, що межі земель лісогосподарського призначення на момент відведення спірної ділянки належним чином визначені не були, а сама земельна ділянка сформована за рахунок земель комунальної власності та не накладається на землі лісового фонду.
Крім того, суд виходив з того, що відсутність у матеріалах справи координат поворотних точок меж земель лісогосподарського призначення унеможливлює проведення належного співставлення меж спірної ділянки з відповідними землями, у зв`язку з чим дійшов висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.
Колегія суддів погоджується с такими висновками суду з огляду на наступне.
Поняття земель лісогосподарського призначення визначено статтею 5 Лісового кодексу України, відповідно до якої до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, а також нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Частиною другою статті 5 Лісового кодексу України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Так, відповідно до частин першої та четвертої статті 20 Земельного кодексу України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, а зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Відповідно до пункту 5 Розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, до здійснення державної реєстрації права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення державними лісогосподарськими підприємствами, яким такі землі були передані у постійне користування до набрання чинності цим Кодексом, таке право може підтверджуватись планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
При цьому законодавством визначено, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування формуються на підставі натурних лісовпорядних робіт та містять відомості щодо характеристик і меж відповідних лісових ділянок.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2022 року у справі № 619/2766/19 викладено правовий висновок, відповідно до якого доказами накладення однієї земельної ділянки на іншу повністю чи частково, а також відсутності такого накладення, у разі розбіжностей у правовстановлюючих документах та/або документації із землеустрою, можуть бути, зокрема, документи, сформовані кадастровим реєстратором у межах процедури державної реєстрації земельної ділянки, або висновок судової земельно-технічної експертизи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 вересня 2024 року у справі № 686/27476/21.
Отже, у справах цієї категорії визначальне значення для правильного вирішення спору має встановлення факту належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та наявності або відсутності її накладення на землі лісового фонду на підставі належних, допустимих і достовірних доказів.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 77-80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а в своїй сукупності - достатніми для висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до закону мають підтверджуватись певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, при цьому жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд першої інстанції, встановивши наведені вище обставини справи, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності та надавши їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем факту належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, а також факту її накладення на землі лісового фонду, що перебувають у постійному користуванні ДСГП «Ліси України».
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що надані стороною позивача планово-картографічні матеріали лісовпорядкування та державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №003309 не містять відомостей, необхідних для достовірного встановлення місцезнаходження земель лісового фонду, зокрема, координат поворотних точок меж земельних ділянок, інформації про систему координат, координатної сітки, геодезичної основи, відомостей щодо прив`язки меж до пунктів державної геодезичної мережі та іншої інформації, яка б давала можливість ідентифікувати розташування земельних ділянок у натурі (на місцевості).
Судом також установлено, що надані матеріали лісовпорядкування 2014 року містять, зокрема, таксаційні описи лісів, відомості визначення розрахункової лісосіки, фонди рубок, лісовідновлення та лісорозведення, відомості про запроєктовані лісогосподарські заходи, матеріали поділу лісів на категорії, протоколи лісовпорядних нарад та інші відомості, однак, не містять належної картографічної та геодезичної інформації, яка б дозволяла встановити межі земель лісового фонду та перевірити факт накладення на них спірної земельної ділянки.
Суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновок судової земельно-технічної експертизи №415/02-2025 від 18 січня 2025 року, відповідно до якого спірна земельна ділянка відводилась за рахунок земель запасу Лебедівської сільської ради, що перебували у комунальній власності, та була віднесена до земель житлової та громадської забудови.
Експертом встановлено, що межі земельних ділянок ДП «Вищедубечанське лісове господарство» згідно з наданими планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування на момент передачі спірної земельної ділянки у власність не були визначені та встановлені, а земельна ділянка з кадастровим номером 3221884001:32:017:0390 не накладається на землі лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні філії «Вищедубечанське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».
Судом першої інстанції враховано, що відповідно до інформації, яка міститься у відкритих джерелах, земельна ділянка з кадастровим номером 3221884001:32:017:0390 знаходиться орієнтовно на відстані 1545 метрів від земель лісового фонду, конфігурація яких є подібною до конфігурації земель, відображених у державному акті серії ІІ-КВ №003309.
Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували проведення топографо-геодезичних чи кадастрових робіт, за результатами яких було встановлено накладення спірної земельної ділянки на землі лісового фонду, а також не надано доказів щодо системи координат, способу визначення меж та кваліфікації осіб, які здійснювали відповідні дослідження.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надані позивачем письмові докази самі по собі не підтверджують належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та не спростовують висновків судової земельно-технічної експертизи.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення виключно висновок судової земельно-технічної експертизи та залишив поза увагою державний акт на право постійного користування землею і планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, колегія суддів вважає безпідставними.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, судом першої інстанції надано оцінку усім доказам, поданим сторонами, у тому числі державному акту серії ІІ-КВ №003309, матеріалам лісовпорядкування, листам ВО «Укрдержліспроект», ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та іншим письмовим доказам, із наведенням мотивів, з яких суд дійшов висновку про їх недостатність для підтвердження факту накладення спірної земельної ділянки на землі лісового фонду.
При цьому висновок судової земельно-технічної експертизи був оцінений судом першої інстанції не ізольовано, а у сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи.
В ході апеляційного перегляду справи, 15 травня 2026 року в  судовому засіданні було допитано судового експерта ОСОБА_2 , яка проводила судову земельно-технічну експертизу №415/02-2025 від 18 січня 2025 року.
Під час допиту експерт надала відповіді на запитання суду та прокурора і пояснила, що виїзд на місце розташування спірної земельної ділянки не здійснювався, оскільки наданих для дослідження матеріалів було достатньо для формування висновків експертизи, а предметом дослідження були обставини та документи, що стосувалися подій, які мали місце у минулому.
Крім того, експерт ОСОБА_2. пояснила, що при проведенні дослідження вона виходила виключно з наданих їй документів та відомостей, які містилися в матеріалах справи, враховувала склад угідь, категорію земель та інші наявні документи, а також зазначила, що матеріалів, наявних у справі, було достатньо для формування відповідних висновків експертизи.
Колегія суддів ураховує, що висновок експерта є послідовним, узгоджується з іншими матеріалами справи, а під час допиту експерта стороною позивача не наведено обставин, які б свідчили про необґрунтованість, неповноту чи суперечливість проведеного експертного дослідження.
Колегія суддів також враховує, що за клопотанням відповідачау справі було призначено судову земельно-технічну експертизу, після надходження до суду першої інстанції прокурором висновок експертизи у встановленому процесуальному порядку не спростовувався.
При цьому, не погоджуючись із такими висновками експерта, позивачем не було порушено питанняпро призначення додаткової або повторної судової експертизи, а також не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки експерта.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що надані позивачем докази не підтверджують належними та допустимими засобами доказування факту накладення спірної земельної ділянки на землі лісового фонду, а висновок судової земельно-технічної експертизи обґрунтовано був покладений судом в основу оскаржуваного рішення у сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи.
Надаючи оцінку решті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого.
Посилання прокурора на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 січня 2024 року у справі № 906/662/21 та від 05 серпня 2022 року у справі № 922/2060/20, колегія суддів вважає помилковими, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними до спірних правовідносин у цій справі.
Так, у справі № 906/662/21 Верховним Судом вирішувались питання правового режиму земель колективної власності, правонаступництва колективних сільськогосподарських підприємств та порядку розпорядження такими землями, тоді як предметом розгляду у цій справі є встановлення факту належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та наявності або відсутності її накладення на землі лісового фонду.
Водночас справа № 922/2060/20 також стосується правового режиму земель колективної власності, порядку їх розпаювання та правонаступництва, а тому наведені у ній правові висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у цій справі.
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції проігнорував правові висновки Верховного Суду щодо значення планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування як доказів належності земель до лісового фонду.
Суд першої інстанції не заперечував можливість підтвердження права постійного користування землями лісогосподарського призначення планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування відповідно до пункту 5 Розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, однак дійшов висновку, що надані у цій справі матеріали не містять достатніх даних для ідентифікації місцезнаходження спірної земельної ділянки та встановлення факту її накладення на землі лісового фонду.
Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність у розпорядженні експерта окремих документів не свідчить про відсутність меж земель лісогосподарського призначення, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки предметом доказування у цій справі є саме підтвердження належними та допустимими доказами факту накладення спірної земельної ділянки на землі лісового фонду, чого стороною позивача доведено не було.
Посилання представника позивача на те, що суд першої інстанції не вжив заходів для витребування усіх необхідних доказів, колегія суддів також відхиляє.
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції неодноразово вживав заходів для витребування доказів, у тому числі координат поворотних точок меж земель лісогосподарського призначення та документації із землеустрою, на підставі якої видавався державний акт серії ІІ-КВ №003309.
Водночас, відповідно до наданих ДП «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» відповідей, частина документації була вилучена у межах кримінального провадження, а інша документація відсутня або не систематизована, що унеможливило надання відповідних документів суду.
Вдповідно до принципу змагальності цивільного процесу саме сторони зобов`язані доводити ті обставини, на які посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд не може перебирати на себе обов`язок сторони щодо збору доказів на підтвердження її правової позиції.
Доводи апеляційної скарги про те, що сам факт розроблення та затвердження проекту землеустрою не спростовує належності земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки вирішальним у цій справі є не факт розроблення документації із землеустрою, а недоведеність належними та допустимими доказами того, що спірна земельна ділянка на момент її передачі у власність фактично належала до земель лісового фонду та перебувала у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури Таможні О. О.підлягає залишенню без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Таможні Олени Олександрівни залишити без задоволення.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Повне судове рішення складено 22 травня 2026 року .
Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура