П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 295/4420/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лєдньов Д.М. 
Суддя-доповідач - Гнап Д.Д. 
25 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Яремчукa К.О.  Сушка О.О. , 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Муніципальної інспекції Житомирської міської ради на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Муніципальної інспекції Житомирської міської ради про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. 

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Муніципальної інспекції Житомирської міської ради, в якому просила скасувати постанову інспектора з паркування від 09 травня 2025 року серії ІЖ №00088495 про притягнення її до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент вчинення адміністративного правопорушення позивач транспортним засобом не керувала, оскільки перебувала на цілодобовому чергуванні у військовій частині, а автомобілем користувався її чоловік, який визнав факт керування транспортним засобом, вчинення адміністративного правопорушення та сплатив штраф. Крім того, позивач зазначала про порушення відповідачем порядку повідомлення про винесену постанову, у зв`язку з чим була позбавлена можливості своєчасно реалізувати право на її оскарження.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21 травня 2026 року адміністративний позов задоволено.
Суд першої інстанції визнав протиправною та скасував постанову інспектора з паркування Муніципальної інспекції Житомирської міської ради від 09 травня 2025 року серії ІЖ №00088495 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ІІ. УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Муніципальна інспекція Житомирської міської ради подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права.
Апелянт зазначає, що адміністративне правопорушення було належним чином зафіксовано в режимі фотозйомки із дотриманням вимог статті 14-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а відповідальною особою відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів є саме позивач.
На думку відповідача, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про необхідність притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка фактично керувала транспортним засобом, тоді як спеціальними нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено інший порядок встановлення відповідальної особи за правопорушення, зафіксовані в режимі фотозйомки.
Також апелянт вказує, що постанова набула законної сили внаслідок сплати п`ятдесяти відсотків розміру штрафу відповідно до статей 291 та 300-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а передбачений статтею 279-3 цього Кодексу механізм звільнення відповідальної особи від адміністративної відповідальності застосований бути не міг, оскільки відповідне звернення фактичного водія подано після закінчення встановленого законом строку.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

ІІІ. ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом першої інстанції встановлено, що 08 травня 2025 року о 10 год. 06 хв. інспектором з паркування Муніципальної інспекції Житомирської міської ради у режимі фотозйомки зафіксовано транспортний засіб Nissan Qashqai, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який здійснив зупинку з порушенням вимог підпункту «ґ» пункту 15.9 Правил дорожнього руху України.
09 травня 2025 року інспектором з паркування винесено постанову серії ІЖ №00088495, якою ОСОБА_1 як відповідальну особу притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 122 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу.
Матеріалами справи підтверджується, що 09 травня 2025 року ОСОБА_2 сплачено 340 грн, що становить 50 відсотків розміру адміністративного штрафу.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 07 травня 2025 року №127 ОСОБА_1 08 травня 2025 року з 09 год. 00 хв. до 09 год. 00 хв. 09 травня 2025 року перебувала на цілодобовому чергуванні.
09 березня 2026 року ОСОБА_3 звернувся до Муніципальної інспекції Житомирської міської ради із заявою, у якій повідомив, що саме він керував транспортним засобом у момент вчинення адміністративного правопорушення, визнав факт його вчинення, надав згоду на притягнення його до адміністративної відповідальності та повідомив про сплату штрафу.
Листом від 11 березня 2026 року Муніципальна інспекція Житомирської міської ради повідомила заявника про відсутність підстав для застосування статті 279-3 КУпАП, посилаючись на звернення після спливу строку, визначеного зазначеною нормою.

IV. ОЦІНКА ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
За змістом частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України при здійсненні судового контролю адміністративний суд перевіряє, чи прийнято рішення суб`єкта владних повноважень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом, чи є воно обґрунтованим, пропорційним, добросовісним, розсудливим та прийнятим з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково виходив із того, що адміністративну відповідальність повинна нести особа, яка фактично керувала транспортним засобом, тоді як відповідно до статті 14-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення відповідальною особою за порушення правил зупинки, стоянки та паркування, зафіксовані в режимі фотозйомки, є власник транспортного засобу або належний користувач.
Колегія суддів частково погоджується із зазначеним доводом.
Частина перша статті 14-2 КУпАП дійсно встановлює спеціального суб`єкта адміністративної відповідальності за правопорушення, зафіксовані в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису). Саме тому на момент фіксації адміністративного правопорушення та винесення постанови відповідач мав законні підстави визначити відповідальною особою власника транспортного засобу, за яким він був зареєстрований у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів.
У цій частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а висновок суду першої інстанції про те, що адміністративну відповідальність повинна була нести виключно особа, яка фактично керувала транспортним засобом, не повною мірою відповідає змісту статті 14-2 КУпАП.
Разом із тим зазначене не свідчить про неправильність кінцевого висновку суду першої інстанції.
З матеріалів справи встановлено, що постанову про притягнення до адміністративної відповідальності винесено відносно ОСОБА_4 як власника транспортного засобу. При цьому під час судового розгляду встановлено обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Так, витягом із наказу командира військової частини підтверджується, що 08 травня 2025 року з 09 год. 00 хв. до 09 год. 00 хв. 09 травня 2025 року ОСОБА_5 перебувала на цілодобовому чергуванні. Адміністративне правопорушення, за яке її притягнуто до відповідальності, зафіксовано 08 травня 2025 року о 10 год. 06 хв.
Відповідачем зазначені обставини належними та допустимими доказами не спростовані.
Крім того, матеріали справи містять письмову заяву ОСОБА_6 , у якій останній підтвердив, що саме він керував транспортним засобом у момент вчинення адміністративного правопорушення, визнав факт його вчинення, підтвердив добровільну сплату штрафу та просив звільнити позивача від адміністративної відповідальності.
Листом Муніципальної інспекції від 11 березня 2026 року підтверджується, що відповідач не заперечував ні факт керування транспортним засобом ОСОБА_2 , ні факт добровільної сплати ним штрафу. Єдиною підставою для відмови у задоволенні його звернення визначено пропуск строку, передбаченого статтею 279-3 КУпАП.
У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що звернення ОСОБА_6 здійснено після спливу двадцятиденного строку, встановленого частиною першою статті 279-3 КУпАП, а тому саме по собі не створювало для відповідача обов`язку застосувати передбачений цією нормою механізм звільнення відповідальної особи від адміністративної відповідальності.
Разом із тим зазначена обставина не є вирішальною для правильного вирішення цього спору.
Предметом судового розгляду у даній справі є не правомірність листа Муніципальної інспекції від 11 березня 2026 року, а законність постанови про накладення адміністративного стягнення, яка оскаржується позивачем.
Здійснюючи перевірку законності індивідуального акта суб`єкта владних повноважень, адміністративний суд не обмежений виключно тими доказами, які були наявні у відповідача на момент прийняття рішення, а оцінює всі докази, подані учасниками справи, відповідно до статей 72–77 та 90 Кодексу адміністративного судочинства України.
Саме під час судового розгляду достовірно встановлено, що позивач у момент фіксації адміністративного правопорушення перебувала на військовому чергуванні та об`єктивно не здійснювала керування транспортним засобом. Ця обставина підтверджується офіційними документами, достовірність яких відповідачем не спростована.
Також під час судового розгляду встановлено особу, яка безпосередньо керувала транспортним засобом, вчинила адміністративне правопорушення, добровільно визнала цей факт та сплатила адміністративний штраф.
За таких обставин подальше існування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності особи, стосовно якої в судовому порядку встановлено, що вона фактично не вчиняла інкримінованого адміністративного правопорушення, не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому суд апеляційної інстанції не підміняє собою процедуру, визначену статтею 279-3 КУпАП, та не вирішує питання про звільнення відповідальної особи в адміністративному порядку. Предметом судового контролю є виключно перевірка законності індивідуального акта суб`єкта владних повноважень, яка здійснюється на підставі всіх встановлених під час судового розгляду обставин.
Посилання апелянта на те, що сплата п`ятдесяти відсотків розміру штрафу свідчить про набрання постановою законної сили, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки набрання постановою законної сили не позбавляє особу права на її судове оскарження та не виключає повноважень адміністративного суду перевірити відповідність такого рішення вимогам закону.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди відповідача з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, однак не спростовують встановлених судом фактичних обставин справи та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Водночас окремі мотиви рішення щодо застосування статті 14-2 КУпАП не є повністю коректними, однак ці недоліки мотивування не вплинули на правильність вирішення спору по суті та не є підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Муніципальної інспекції Житомирської міської ради залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21 травня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуюча	 		Гнап Д.Д.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Яремчук К.О.    Сушко О.О.