ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року
м. Київ

справа № 646/5147/20
провадження № 61-4949св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Олійник Людмила Михайлівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_3 , на постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року в складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П.,

Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М. (далі - приватний нотаріус Олійник Л. М.), про звернення стягнення на спадкове майно.
Позов мотивований тим, що 25 січня 2016 року між ним і ОСОБА_4 був укладений договір позики № 1, за умовами якого ОСОБА_4 отримав від позивача у борг грошові кошти в сумі 945 000,00 грн, що на день передачі грошей відповідало еквівалентові в сумі 35 000,00 дол. США. Отже, ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання повернути гроші в строк до 25 січня 2018 року, а повна сума позики, яка підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквіваленту сумі 35 000,00 дол. США за середнім курсом продажу комерційних банків м. Харкова (за вибором позивача) на день передачі грошей.
Умовами договору позики передбачалось, що він є безпроцентний, але за прострочення повернення позики ОСОБА_4 сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми, яка прострочена за кожен день прострочення, а також суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення і 50 % річних від простроченої суми.
На підтвердження отримання позики ОСОБА_4 підписав розписку про отримання грошей, якою підтвердив, що грошові кошти отримані ним від позивача у повному обсязі та перевірені.
У строк до 25 січня 2018 року ОСОБА_4 грошові кошти не повернув.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що Харківським міським відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління в Харківській області було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .
Станом на 05 квітня 2018 року загальна сума боргу за договором позики становила 1 110 077,26 грн (945 000,00 грн (заборгованість за договором позики) + 58 149,86 грн (пеня) + 18 900,00 грн (інфляційні нарахування) + 88 027,40 грн (50 % )).
Після смерті ОСОБА_4 третя особа - приватний нотаріус Олійник Л. М. завела спадкову справу № 17/2018.
05 жовтня 2018 року позивач через третю особу направив спадкоємцям ОСОБА_4 претензію кредитора, якою позивач вимагав від спадкоємців повернути повну суму позики, яка відповідає еквівалентові 35 000,00 дол. США та сплатити штрафні санкції, передбачені договором позики від 25 січня 2016 року № 1.
У відповідь на претензію позивача спадкоємець ОСОБА_4 - відповідач ОСОБА_2 30 жовтня 2018 року повідомив, що він відмовляється повертати борг, адже вважає договір та розписку підробленими.
Надалі приватний нотаріус Олійник Л. М. повідомила позивача, що відповідачу як спадкоємцю ОСОБА_4 , 20 травня 2019 року та 05 вересня 2019 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ОСОБА_4 на праві приватної власності належав житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був успадкований відповідачем.
Після смерті ОСОБА_4 відповідач успадкував: 1/2 частку грошових вкладів з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями, що знаходяться у АТ КБ «ПриватБанк» на депозитних рахунках в розмірі 276,97 грн та 18 566,82 грн; 1/2 частку автомобіля марки ВАЗ, модель 21099, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2003; 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим позивач просив звернути стягнення на зазначене спадкове майно у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором позики від 25 січня 2016 року № 1 в сумі 1 110 077,26 грн.
ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 29 січня 2021 року, просив:
у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором позики від 25 січня 2016 року № 1 в 1 110 077,26 грн, з яких: 945 000,00 грн - заборгованість за договором позики; 58 149,86 грн - пеня; 18 900,00 грн - інфляційні нарахування; 88 027,40 грн - 50 % річних, звернути стягнення на спадкове майно, що було успадковане після смерті ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , а саме:
1/2 частки грошових вкладів з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями, що знаходяться у АТ КБ «ПриватБанк» на рахунку НОМЕР_3 , дата відкриття 24 жовтня 2013 року, залишок 276,97 грн; на рахунку НОМЕР_4 , дата відкриття 09 березня 2017 року, залишок 18 566,82 грн, номер картки НОМЕР_5 , дата відкриття 16 березня 2013 року, залишок 1,5 грн;
1/2 частки автомобіля марки ВАЗ, модель 21099, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2003, значиться за спадкодавцем на підставі довідки від 02 листопада 2018 року № 282, наданої Територіальним сервісним центром № 6342 Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області;
1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 60,1 кв. м, житловою площею 34,8 кв. м, та надвірних будівель: льох літ. В, гараж літ. Д, сарай літ. Е, навіс літ. Ж, колодязь № 2, огорожа № 3, 5, 6;
стягнути з ОСОБА_2 понесені судові витрати.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних доказів щодо оціночної вартості спадкового майна, в той час, як згідно зі статтею 1282 ЦК України за невиконаними борговими зобов`язаннями спадкоємці відповідають в межах вартості майна, одержаного у спадщину. 
У судовому засіданні встановлено, що спадщину по 1/2 частки спадкового майна, після померлого ОСОБА_4 , прийняла за життя, його мати ОСОБА_5 , а також його син - ОСОБА_2 , які і несуть відповідальність за боргами ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. Таким чином, позивач не надав письмових доказів щодо кола спадкоємців, які прийняли спадщину після померлої ОСОБА_5 , а також доказів щодо їх обов`язку за її боргами як спадкодавця.
Всупереч норм статей 1282, 1285 ЦК України, позивач же заявляє вимоги тільки до відповідача ОСОБА_2 , щодо звернення стягнення на спадкове майно, в рахунок погашення боргу за договором позики від 25 січня 2016 року № 1 у розмірі 1 110 077,26 грн, тобто у розмірі, який перевищує його частку у спадщині.
За текстом позовної заяви позивач розрахував розмір заборгованості померлого ОСОБА_4 за договором, за умовами якого загальна сума боргу станом на 05 квітня 2018 року становить 1 110 077,26 грн (945 000,00 грн (заборгованість за договором позики) + 58 149,86 грн (пеня) + 18 900,00 грн (інфляційні нарахування) +88 027,40 грн (50 % )).
Порушення умов договору позики виникло ще за життя ОСОБА_4 , а саме: з дати погашення суми позики 25 січня 2018 року. Але позивачем не надано до суду доказів звернення до позичальника щодо порушення умов договору позики та стягнення з ОСОБА_4 пені та штрафних санкцій за порушення умов договору.
Отже, сума заборгованості за договором позики від 25 січня 2016 року № 1 померлого ОСОБА_4 розрахована без урахування пені, оскільки вона не була присуджена за життя спадкодавця.
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2024 року скасовано.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Олійник Л. М. про звернення стягнення на спадкове майно задоволено.
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором позики від 25 січня 2016 року № 1 в сумі 945 000,00 грн звернено стягнення на спадкове майно, що було успадковане після смерті ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , а саме:
1/2 частки грошових вкладів з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями, що знаходяться у АТ КБ «ПриватБанк» на рахунку НОМЕР_3 , дата відкриття 24 жовтня 2013 року, залишок 276,97 грн, на рахунку НОМЕР_4 , дата відкриття 09 березня 2017 року, залишок 18 566,82 грн, номер картки НОМЕР_5 , дата відкриття 16 березня 2013 року, залишок 1,5 грн;
1/2 частки автомобіля марки ВАЗ, модель 21099, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2003, значиться за спадкодавцем на підставі довідки від 02 листопада 2018 року № 282, наданої Територіальним сервісним центром № 6342 Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області;
1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 60,1 кв. м, житловою площею 34,8 кв. м, та надвірних будівель: льох літ. В, гараж літ. Д, сарай літ. Е, навіс літ. Ж, колодязь № 2, огорожа № 3, 5, 6.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 26 275,00 грн.
Апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а 20 травня 2019 та 05 серпня 2019 року спадкоємцю ОСОБА_4 - ОСОБА_2 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна спадкодавця, відповідно до якого спадкоємець успадкував житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .
Оскільки у ОСОБА_4 на підставі договору позики від 25 січня 2016 року виникли боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 , які не були виконані, вимоги кредитора повинні бути задоволені спадкоємцем ОСОБА_4 - ОСОБА_2 у межах вартості успадкованого майна.
Направлення ОСОБА_1 05 жовтня 2018 року на адресу приватного нотаріуса Олійник Л. М. та спадкоємцям ОСОБА_4 претензії про виконання боргових зобов`язань за договором позики, укладеним 25 січня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та надання відповіді ОСОБА_2 на претензію кредитора щодо її необґрунтованості, свідчить про дотримання кредитором положень статті 1281 ЦК України. При цьому вимога до спадкоємця боржника була направлена з дотриманням строку, передбаченого частиною другою статті 1281 ЦК України, а саме - не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
У випадку смерті боржника за кредитним договором його права й обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Отже, у разі смерті позичальника за кредитним договором (договором позики) за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в основному зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Вказаних обставин та норм права суд першої інстанції не врахував.
Висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про звернення стягнення на спадкове майно у зв`язку з тим, що позивач не надав доказів щодо кола спадкоємців, не відповідають положенням норм матеріального права, адже зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, тому умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту (позики) чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. Крім того, відповідно до статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, яка відповідачем не спростована. Таким чином, апеляційний суд зробив висновок, що за відсутності доказів про погашення спадкоємцем боржника боргу спадкодавця та у відповідь на вимогу кредитора письмової відмови спадкоємця у здійсненні одноразового платежу на користь кредитора, має місце відмова спадкоємця у здійсненні одноразового платежу.
За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, як зазначалося вище, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 756/7022/18 (провадження № 61-12207св21).
Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим щодо законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. При вирішенні такого спору встановленню підлягають обставини, пов`язані зі з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.
Оскільки зобов`язання ОСОБА_2 , як спадкоємця після смерті ОСОБА_2 та його правонаступника за зобов`язаннями позичальника за вказаним вище договором позики в межах спадкового майна, залишається невиконаним, суд зробив висновок щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на нерухоме та рухоме майно відповідно до статті 1282 ЦК України. При цьому, наведені відповідачем заперечення проти позову щодо неналежності підпису у розписці позичальнику - не доведені належним чином.
Суд наголосив, що задовольнити вимоги позивача до відповідача можливо, звернувши стягнення на належну відповідачу 1/2 частку спадщини: об`єкту нерухомості, в межах розміру грошових зобов`язань, тобто 945 000,00 грн, шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, позовні вимоги позивача про звернення стягнення на нерухоме майно спадкодавця в рахунок погашення боргу за договором позики в межах суми 945 000,00 грн є законними, обґрунтованими та найбільш ефективними для поновлення порушених прав позивача. 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У квітні 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 . Просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду;
апеляційний суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, а також витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі по 1/2 частки спадкового майна після смерті ОСОБА_4 , а саме: грошові вклади з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями, що знаходяться у АТ КБ «ПриватБанк» на депозитних рахунках в розмірі 276,97 грн та 18 566,82 грн; автомобіль марки ВАЗ, модель 21099, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2003; житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 отримали його син ОСОБА_2 , а також матір померлого - ОСОБА_5 . Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, а ІНФОРМАЦІЯ_3 та 05 серпня 2019 року спадкоємцю ОСОБА_4 - ОСОБА_2 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна спадкодавця, відповідно до яких спадкоємець успадкував житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з тим, матеріали справи свідчать, що судом апеляційної інстанції не досліджувались спадкова справа після смерті ОСОБА_4 та його матері ОСОБА_5 , не були з`ясовані відомості щодо кола спадкоємців після їх смерті. Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив, чи приймав хтось із спадкоємців ОСОБА_5 спадщину (майно, яке отримано нею в свою чергу в спадщину після померлого сина ОСОБА_4 ), чи звертались інші особи із заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , зміст складеного останньою заповіту та чи була взагалі відкрита спадкова справа, з тим, щоб залучити всіх правонаступників після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , адже відповідач ОСОБА_2 прийняв спадщину в розмірі лише частки всього майна померлого ОСОБА_4 , інша частка майна за заповітом мала бути успадкована самим позивачем (дана обставина встановлена судом першої інстанції). Разом з цим, при встановленні судом апеляційної інстанції факту отримання відповідачем у спадок частини майна померлого ОСОБА_4 , суд вирішив стягнути з відповідача 100 % суми боргу в розмірі 945 000 (без зазначення валюти стягнення), а не відповідно до частки отриманого в спадок майна;
суд апеляційної інстанції всупереч нормам статей 77 - 79 ЦПК України не дослідив та не надав оцінки належності, допустимості та достовірності укладеному договору позики № 1, на умовах якого (за твердженням позивача) померлий батько відповідача отримав від позивача у борг грошові кошти в сумі 945 000,00 грн, що на день передачі грошей відповідало еквівалентові в сумі 35 000,00 дол. США та розписці про отримання грошей, якою він нібито підтвердив, що грошові кошти отримані ним від позивача у повному обсязі та що, відповідно до твердження позивача, слугувало виникненням порушення зобов`язань. Так, відповідач заперечує укладання померлим батьком ОСОБА_2 договору позики та отримання ним коштів в сумі 35 000,00 дол. США, вважає, що ця обставина взагалі не доведена. Будь-яка особа після смерті ОСОБА_4 могла «оформити» такі документи і у такий спосіб позбавити спадкоємця його спадкового майна. Ця обставина повинна бути доведена позивачем і не лише договором та розпискою, а і іншими доказами. При цьому, суд апеляційної інстанції прийняв як беззаперечні докази, надані виключно позивачем, не перевірив обставини справи і докази, які їх доводять або спростовують, та ухвалив необґрунтоване та неправомірне рішення.
Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог про звернення стягнення на спадкове майно на суму 945 000,00 грн. В іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У червні 2025 року від  ОСОБА_1 до суду надійшов відзив, який підписаний представником ОСОБА_7 . Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що:
обставини справ, на які є посилання в касаційній скарзі, та у справі, що переглядається, не є подібними у зв`язку з різними предметами спору, підставами позову, змістом позовних вимог і встановленими судом фактичними обставинами;
доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, адже відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Тому висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують, яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на позивача. ОСОБА_2 не вжив жодних дій для доведення вартості успадкованого майна. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій;
посилання на недоведеність факту укладення договору позики від 25 січня 2016 року № 1 є необґрунтованим. При цьому, апеляційним судом в оскаржуваній постанові зазначено, що за положеннями статті 204 ЦК України діє презумпції правомірності правочину, яка відповідачем не спростована. Крім того, в ході розгляду справи судом першої інстанції, на вимогу відповідача, було призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення експерта поставлене наступне питання: чи виконано підпис ОСОБА_4 у договорі позики і в розписці на отримання грошей від 25 січня 2016 року тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою? Згідно повідомлення судового експерта Харківського НДЕКЦ МВС України Хлівняка О. М. від 13 липня 2022 року № СЕ-19/121-21/28598-ПЧ, проведення експертизи неможливе у зв`язку з ненаданням необхідної кількості вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_4 . Під час призначення та проведення судової почеркознавчої експертизи позивач діяв добросовісно та виконав всі належні дії: на вимогу суду надав оригінали досліджуваних документів, повідомив суду про можливі місця зберігання зразків почерку та підпису померлого. Судова почеркознавча експертиза не була виконана через неможливість відповідача як особи, яка заявила клопотання про проведення експертизи, надати необхідну кількість зразків підпису та почерку померлого;
в касаційній скарзі помилково зазначено про те, що ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не встановив коло всіх спадкоємців, обсяг спадкового майна та його вартість, що не відповідає дійсності. ОСОБА_1 був обмежений преклюзивними строками на пред`явлення вимог для захисту свого порушеного права. В іншому випадку позивач був би позбавлений права вимоги до ОСОБА_2 . До теперішнього часу спадщину після смерті ОСОБА_5 ніхто не успадкував, оскільки ОСОБА_2 оскаржує справжність заповіту, складеного ОСОБА_5 (спадкоємець ОСОБА_1 ), розгляд справи триває з 2019 року (справа № 646/138/19) через дії ОСОБА_2 , який зловживаючи наданими процесуальними правами, постійно заявляє клопотання щодо перенесення. Тобто, станом на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_2 коло спадкоємців було чітко визначене, до теперішнього часу воно не змінилось, ніхто, крім ОСОБА_2 , не отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 ;
при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 просив у рахунок погашення існуючої заборгованості спадкодавця звернути стягнення на успадковане відповідачем майно. Нормами законодавства встановлено єдиний порядок звернення стягнення на нерухоме майно: в процедурі виконавчого провадження шляхом проведення електронного аукціону. Вартість майна, що підлягає реалізації визначається виконавцем із залученням суб`єкта оціночної діяльності, у випадку реалізації майна за ціною, що перевищує розмір суми боргу, такі кошти повертаються боржнику.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 646/5147/20 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У травні 2025 року матеріали справи № 646/5147/20 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2026 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу відмовлено; продовжено ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року; справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 24 квітня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 березня 2025 року в справі № 643/3232/19, від 30 серпня 2019 року в справі № 592/9827/16-ц, від 18 вересня 2019 року в справі № 640/6274/16-ц, від 08 березня 2023 року в справі № 669/446/17; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 25 січня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений договір позики № 1, за умовами якого ОСОБА_4 отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 945 000,00 грн, що на день передачі грошей відповідало еквівалентові в сумі 35 000,00 дол. США. ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання повернути гроші в строк до 25 січня 2018 року, а за умовами договору - повна сума позики, яка підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 35 000,00 дол. США за середнім курсом продажу комерційних банків м. Харкова (за вибором позивача) на день передачі грошей.
Умовами договору позики передбачено, що він є безпроцентний, але за прострочення повернення позики ОСОБА_4 сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми, яка прострочена за кожен день прострочення, а також суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення і 50 % річних від простроченої суми.
Строк дії договору позики до 25 січня 2018 року, що підтверджується пунктами 1, 2, 3, 4, 8 договору позики від 25 січня 2016 року.
Відповідно до розписки ОСОБА_4 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 945 000,00 грн, що на день передачі грошей відповідає еквівалентові в сумі 35 000,00 дол. США.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
05 жовтня 2018 року позивач через третю особу направив спадкоємцям ОСОБА_4 претензію кредитора, якою позивач вимагав від спадкоємців повернути повну суму позики, яка відповідає еквівалентові 35 000,00 дол. США та сплатити штрафні санкції, передбачені договором позики від 25 січня 2016 року № 1.
30 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_2 надав відповідь на претензію кредитора, у якій зазначив про її необґрунтованість.
Позивачу, як кредитору, приватним нотаріусом Олійник Л. М. направлено інформаційний лист від 08 серпня 2019 року № 147/01-16, згідно з яким у її провадженні знаходиться спадкова справа № 17/2018, яка заведена після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
20 травня 2019 та 05 серпня 2019 року спадкоємцю ОСОБА_4 - ОСОБА_2 видані свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна спадкодавця.
Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який сформований приватним нотаріусом Олійник Л. М. 06 лютого 2018 року, вбачається, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Зі спадкової справи № 17/2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , початок 19 квітня 2019 року- закінчено 05 серпня 2019 року, вбачається, що 19 квітня 2018 та 10 травня 2018 до приватного нотаріуса звернулися з заявами ОСОБА_5 , про прийняття спадкового майна, яке залишилось після смерті її сина - ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , який приймає спадкове майно, яке залишилось після смерті його батька - ОСОБА_4 .
Відповідно до довідки Територіального сервісного центру № 6342 Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від 02 листопада 2018 року № 282 станом на 02 листопада 2018 на транспортний засіб ВАЗ 21099, 2003 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію отримав власник ОСОБА_4 . Обмежень на проведення реєстраційних операцій та арешту немає.
У АТ КБ «ПриватБанк» на депозитних рахунках знаходяться грошові кошти в розмірі 276,97 грн та 18 566,82 грн, які належать померлому ОСОБА_4 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, а також витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі по 1/2 частки спадкового майна після смерті ОСОБА_4 , а саме: грошові вклади з належними відсотками, нарахуваннями, компенсаціями, що знаходяться у АТ КБ «ПриватБанк» на депозитних рахунках в розмірі 276,97 грн та 18 566,82 грн; автомобіль марки ВАЗ модель 21099, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2003; житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , отримали його син ОСОБА_2 , а також матір померлого - ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.
20 травня 2019 та 05 серпня 2019 року спадкоємцю ОСОБА_4 - ОСОБА_2 видані свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна спадкодавця.
Позиція Верховного Суду
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі 
№ 519/2-5034/11).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців (частина друга статті 1297 ЦК України).
Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики (кредиту) входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.
Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
У статті 1231 ЦК України передбачено, що до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. За позовом спадкоємця суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), розмір відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, якщо вони є непомірно великими порівняно з вартістю рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ним у спадщину.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття або якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини. Враховуючи існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значущих рішень та обрання варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту. У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців у межах вартості отриманої спадщини є справедливим щодо законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості. Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2026 року в справі № 761/3887/25 (провадження № 61-15289св25)).
У постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року у справі № 643/3232/19 (провадження № 61-8051св24), на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що
«43. У разі смерті позичальника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в основному зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину (постанова Верховного Суду України від 17 квітня 2013 року у справі 
№ 6-18цс13, постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі 
№ 2-2519/11 (провадження № 61-9647св18).
44. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги (частини друга та третя статті 1281 ЦК України).Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою статті 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги (частина четверта вказаної статті).
61. У постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 рок у справі № 669/446/17 (провадження № 61-8415св21) зазначено, що «у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Отже, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України. При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України».
У постанові Верховного Суд від 18 вересня 2019 року в справі 
№ 640/6274/16-ц (провадження № 61-25487св18), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено «при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України».
У постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 рок у справі № 669/446/17 (провадження № 61-8415св21), на висновки у якій є посилання у касаційній скарзі, вказано, що: «Ураховуючи наведене, за обставинами цієї справи суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи повинен перевірити чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, встановити усі фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, зокрема наявність спадкового майна та його вартість, оскільки без їх з`ясування, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, висновки судів не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав». Разом з тим, ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення спору у контексті вимог чинного законодавства про те, що спадкоємці можуть, за наявності правових підстав, відповідати за обов`язки спадкодавця у межах вартості спадкового майна, й що при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити коло всіх спадкоємців після смерті боржника, обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України».
Касаційний суд вже вказував, що:
в приватному праві існують численні ситуації, за яких те чи інше суб`єктивне право належить двом або більше суб`єктам. При цьому в різних сферах приватного права законодавець конструює відповідні правові режими і з урахуванням сутності прав, «збудовані» відповідні конструкції. Зокрема: в сфері речового права - спільна власність (глава 26 ЦК України, глава 8 СК); в сфері зобов`язального права - зобов`язання із множинністю осіб (статті 540 - 544 ЦК України); в сфері інтелектуальної власності - спільність прав (стаття 428 ЦК України) (див, зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2019 року в справі № 646/1750/17, від 08 листопада 2023 року в справі № 755/3412/22; Крат В.І. Коментар статті 493 Суб`єкти права інтелектуальної власності на торговельну марку // Цивільний кодекс України: науково-практичний коментар. Т. 4: Право інтелектуальної власності / за ред. І. В. Спасибо-Фатєєвої. - Харків: ЕКУС, 2023. - С. 447, 449));
договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17);
належність права вимоги, яке виникло на підставі договору позики, до спільного майна подружжя зумовлює появу в таких суб`єктів спільного права вимоги. Тобто, оскільки щодо таких об`єктів як «безтілесна річ» (зокрема, право вимоги) виключається встановлення правового режиму речового права та використання речево-правових конструкцій, то правовий режим спільної сумісної власності так позначається на праві вимоги, що зумовлює «появу» спільного права вимоги, яке виникло на підставі договору позики. Право вимоги, яке виникло на підставі договору позики, є подільним правом. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть визначити як буде здійснюватися спільне право вимоги, яке виникло на підставі договору позики, так і його поділ (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21));
усталеним як в доктрині приватного права так і практиці касаційного суду є те, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні виникає часткове зобов`язання. Тому кредитор у частковому зобов`язанні має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати свій обов`язок у рівній частці. Натомість солідарне (від лат. solidus - цілий, увесь) зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання (стаття 541 ЦК України) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 712/8440/17 (провадження № 61-46807св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Обміркувавши обставини, які встановлені, та обставини, які визнавалися учасниками справи, аргументи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, касаційний суд зауважує, що:
за умови існування множинності осіб у зобов`язанні виникає часткове зобов`язання; 
часткове зобов`язання - це таке зобов`язання, в якому право вимоги та/або обов`язок виконання розподілені у певних частках між двома чи більше співкредиторами (співборжниками). У такому зобов`язанні кожен із кількох кредиторів має право вимагати виконання, а кожен із кількох боржників зобов`язаний таке виконання надати лише в тій частці, що припадає на такого кредитора (боржника);
кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці. У договорі або актах цивільного законодавства може бути встановлений інший розмір часток. Наприклад, якщо договір простого товариства не пов`язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, кожний учасник відповідає за спільними договірними зобов`язаннями усім своїм майном пропорційно вартості його вкладу у спільне майно (частина перша статті 1138 ЦК). Виконання свого обов`язку у відповідній частці співборжником або прийняття виконання у розмірі своєї частки співкредитором має наслідком припинення зобов`язання для цих осіб;
часткові зобов`язання можуть бути активними, коли існує множинність осіб на стороні кредитора, пасивними, коли існує множинність осіб на стороні боржника, та змішаними, коли множинність існує на обох сторонах;
право вимоги кожного зі співкредиторів (як і обов`язок кожного зі співборжників) у частковому зобов`язанні є відносно самостійними стосовно прав вимоги інших співкредиторів (відповідно - стосовно обов`язку інших співборжників). Зазначена відносна самостійність проявляється у можливості погашення виконанням (а також з інших передбачених законом чи договором підстав) вимоги (обов`язку) кожного співкредитора (співборжника) незалежно від вимог (обов`язків) інших співкредиторів (співборжників). Крім того, вказана відносна самостійність вимог співкредиторів (обов`язків співборжників) у частковому зобов`язанні проявляється, зокрема, в тому, що сплив позовної давності щодо вимоги кредитора (чи одного зі співкредиторів) до одного зі співборжників сам по собі не впливає на право вимоги кредитора до інших співборжників; прострочення одного зі співкредиторів саме по собі не зумовлює прострочення з боку інших співкредиторів; те саме стосується кожного зі співборжників, заперечення, які висуваються боржником (одним зі співборжників) проти вимоги одного зі співкредиторів (кредитора), можуть ґрунтуватися виключно на відносинах боржника (конкретного співборжника) з кредитором, який висунув вимогу. Такі заперечення не можуть ґрунтуватися на відносинах боржника з іншими співкредиторами, а так само не можуть ґрунтуватися на відносинах кредитора з іншими співборжниками;
наслідки виконання часткового зобов`язання одним зі співборжників та прийняття такого виконання одним зі співкредиторів залежать від виду множинності осіб у такому зобов`язанні: якщо множинність є активною, то у випадку надання боржником виконання одному зі співкредиторів у частці, що припадає на останнього, такий співкредитор вибуває із зобов`язання й у відповідній частині зобов`язання припиняється, але стосовно інших співкредиторів воно зберігається. При цьому жоден зі співборжників не відповідає за іншого співборжника, а жоден зі співкредиторів не має права отримати від боржника (співборжників) щось більше за належну йому частку.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що між ним і ОСОБА_4 (батьком відповідача) був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав від позивача у борг грошові кошти в сумі 945 000,00 грн (на день передачі грошей еквівалентно 35 000,00 дол. США). ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання повернути гроші в строк до 25 січня 2018 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Станом на 05 квітня 2018 року загальна сума боргу за договором позики становила 1 110 077,26 грн. Позивач через приватного нотаріуса направив спадкоємцям претензію кредитора, якою позивач вимагав від спадкоємців повернути повну суму позики, яка відповідає еквівалентові 35 000,00 дол. США та сплатити штрафні санкції, передбачені договором позики. Надалі відповідачу як спадкоємцю ОСОБА_4 , 20 травня 2019 року та 05 вересня 2019 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна;
відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні належні докази оціночної вартості спадкового майна; спадщину по 1/2 частки спадкового майна, після померлого ОСОБА_4 , прийняла за життя його мати ОСОБА_5 , а також його син - ОСОБА_2 , які несуть відповідальність за боргами ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. Позивач не надав письмових доказів щодо кола спадкоємців, які прийняли спадщину після померлої ОСОБА_5 , а також доказів щодо їх обов`язку за її боргами як спадкодавця; позивач заявив вимоги лише до ОСОБА_2 ; 
апеляційний суд з висновками суду першої інстанції не погодився та вказав, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а 20 травня 2019 року та 05 серпня 2019 року спадкоємцю ОСОБА_4 - ОСОБА_2 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на частину спадкового майна спадкодавця. Оскільки у ОСОБА_4 на підставі договору позики від 25 січня 2016 року виникли боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 , які не були виконані, вимоги кредитора повинні бути задоволені спадкоємцем ОСОБА_2 у межах вартості успадкованого майна; висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про звернення стягнення на спадкове майно у зв`язку з тим, що позивач не надав доказів щодо кола спадкоємців, є помилковими. Зі смертю боржника обов`язок з повернення кредиту входить до складу спадщини;
проте апеляційний суд належним чином не врахував, що:
- спадщину по 1/2 частки спадкового майна, після померлого ОСОБА_4 , прийняла за життя його мати ОСОБА_5 , а також його син - ОСОБА_2 . Надалі, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 померла, а після неї спадкоємцем за заповітом, який недійсним не визнано, є ОСОБА_1 (позивач у цій справі); 
- кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (частина перша статті 1282 ЦК України); жоден зі співборжників не відповідає за іншого співборжника, а кредитор не має права отримати від співборжників щось більше за належну йому частку;
- вимога про звернення стягнення на спадкове майно, що було успадковане після смерті ОСОБА_4 лише ОСОБА_2 (1/2 частки спадщини), у рахунок погашення усієї заборгованості, розмір якої як зазначалось вище становить 945 000,00 грн, без визначення частки успадкованого та відповідного обов`язку (пропорції) щодо сплати заборгованості саме цим спадкоємцем (відповідачем), є безпідставним;
- погашення суми заборгованості ОСОБА_4 за договором позики від 25 січня 2016 року № 1 повинно відбуватись за рахунок звернення стягнення на спадкове майно, яке було успадковане після смерті ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , та становить 472 500,00 грн (945 000,00 грн / 2).
За таких обставин апеляційний суд по суті дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги в оскарженій частині, але частково помилився щодо мотивів такого рішення, а також суми, на яку підлягає погашенню заборгованість ОСОБА_4 за рахунок звернення стягнення на спадкове майно (залишене у спадок після його смерті). Тому постанову апеляційного суду слід змінити в мотивувальній та резолютивній частинах.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Позивач звернувся до суду у вересні 2020 року та заявив вимогу майнового характеру про звернення стягнення на спадкове майно на суму 1 110 077,26 грн. Тому за подання позовної заяви сплатив 10 510,00 грн. Відповідно за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції позивач сплатив 15 765,00 грн (10 510,00 грн х 150 %). Таким чином, позивач за подання позову та апеляційної скарги сплатив у загальному розмірі 26 275,00 грн (т. 1, а.с. 1, т.2, а.с. 103).
За результатом касаційного перегляду справи позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено на суму 472 500,00 грн, тобто на 42,56 %. Тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 11 182,64 грн (26 275,00 грн х 42,56 %).
За подання касаційної скарги щодо оскарження постанови апеляційного суду в частині стягнення 945 000,00 грн відповідач ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 21 020,00 грн.
У результаті касаційного перегляду справи вимоги касаційної скарги  ОСОБА_2 задоволено на суму 472 500,00 грн, тобто на 50 %. Тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 10 510,00 грн (21 020,00 грн х 50 %).
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).
Таким чином, касаційний суд також скасовує постанову апеляційного суду в частині вирішення питання про судові витрати та стягує з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 частину його судових витрат на сплату судового збору за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 11 182,64 грн пропорційно його задоволеним вимогам. Водночас з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання ним касаційної скарги у розмірі 10 510,00 грн. Різниця судових витрат, що підлягає сплаті сторонами, становить 672,64 грн на користь ОСОБА_1 .
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова суду апеляційної інстанції частково ухвалена без додержання норм процесуального та матеріального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови; в абзаці четвертому резолютивної частини постанови апеляційного суду замість «945 000,00 грн» зазначити «472 500,00 грн»; постанову апеляційного суду в частині вирішення питання про судові витрати скасувати; в іншій оскарженій частині постанову апеляційного суду залишити без змін; стягнути на користь позивача різницю судових витрат, що підлягає сплаті сторонами.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року змінити, зазначивши у абзаці четвертому резолютивної частини постанови замість «945 000,00 грн» розмір заборгованості в сумі «472 500,00 грн».
Постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року в частині вирішення питання про судові витрати скасувати.
В іншій оскарженій частині постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 672,64 грняк різницю судових витрат, понесених сторонами у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, переглядом справи у суді касаційної інстанції.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року в зміненій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко