ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року	Львів	Справа № 459/4421/25 пров. № А/857/10014/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді: Глушка І.В.,
суддів: Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Мацея Михайла Михайловича на рішення Шептицького міського суду Львівської області від 03 лютого 2026 року, ухвалене суддею Отчак Н.Я. у м. Шептицькому у справі №459/4421/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про скасування постанови,
В С Т А Н О В И В :
15 грудня 2025 року позивач - ОСОБА_1 через свого представника - адвоката адвоката Мацея Михайла Михайловича звернувся до суду з позовом до відповідача - Головного управління Національної поліції у Львівській області, у якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА №6273850 від 03.12.2025, якою на нього накладено штрафу в сумі 340,00 грн за ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Рішенням Шептицького міського суду Львівської області від 03 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 – адвокат Мацей Михайло Михайлович оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
В апеляційній скарзі зазначає, що постанова про адміністративне правопорушення, яке не містить посилання на технічні засоби фото чи відеофіксації не може оцінюватися судом в розумінні ст.73 КАС України у якості належних і допустимих доказів, що підтверджує факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.122 КУпАП, оскільки позивачем заперечується вчинення правопорушення, а інші належні докази, які б обґрунтовували правомірність спірної постанови, в матеріалах справи відсутні. Скаржник заперечує щодо врахування долучених до матеріалів справи відеодоказів – запису з бодікамери поліцейського, оскільки, на переконання скаржника, такі докази було долучено до матеріалів справи не у процесуальний спосіб, оскільки відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було. Покликаючись на положення ст. 162 КАС України, зазначає, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строку без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вважає, що приєднання доказів вчинення позивачем порушення без відзиву на позовну заяву судом є порушенням принципу змагальності, що є підставою для скасування рішення. Як на підставу скасування судового рішення представник скаржника вказує також на неналежне повідомлення позивача про розгляд справи у суді першої інстанції.
Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 03.12.2025 інспектором Шептицького районного відділу поліції ГУНП у Львівській області лейтенантом поліції Зейцевим Назаром Миколайовичем, винесено постанову серії ЕНА № 6273850 від 03.12.2025, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень.
Згідно змісту постанови 03.12.2025 о 19:49 год в місті Шептицький по вулиці С.Бандери, 37, ОСОБА_1 здійснив стоянку ТЗ на газоні, чим порушив п. 15.10 "є" ПДР України.
Не погоджуючись із вищезазначеною постановою про накладення адміністративного стягнення, позивач звернувся до суду з вимогою про її скасування.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Згідно з п.8 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 частини 1 статті 23 цього Закону визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху України (далі - ПДР України), затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (із змінами та доповненнями).
Відповідно до п.1.1 ПДР України - ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Згідно з ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Пунктом 15.10 «є» ПДР України визначено, що стоянка забороняється на газонах.
За змістом частини 1 статті 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками. Такі дії тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Згідно з ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності. Оскільки позивач проти вчинення правопорушення заперечує, відповідач зобов`язаний подати докази на спростування таких заперечень.
В силу ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
В розумінні ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 72 КАС України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 73 КАС України). Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 74 КАС України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 75 КАС України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 76 КАС України).
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За нормами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що порушення ПДР україни, за що передбачена відповідальність Кодексом про адміністративні правопорушення України, має підтверджуватися відповідними доказами, вичерпний перелік яких наведений у статті 251 Кодексу.
Варто зазначити, що відповідно до положень статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за №1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Пунктом 5 розділу ІV Інструкції встановлено, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.
Оскаржуючи постанову по справі про адміністративне правопорушення, позивач заперечував сам факт вчинення адміністративного правопорушення, наголошував на відсутності належних доказів в підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови.
Колегія суддів апеляційного суду вважає такі доводи необґрунтованими, зважаючи на таке.
На підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення позивачем, відповідачем надано суду письмові докази та диск із відео файлами.
Так згідно з витягу ІКС ІПНП «Єдиний облік» - електронного рапорту № 18320 від 03.12.2025 вбачається, що Шептицьким РВП ГУ НП у Львівській області зареєстровано ЄО № 18320 від 03.12.2025 з приводу порушення правил дорожнього руху, оскільки 03.12.2025 о 19:35 год надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 03.12.2025 о 19:34 год заявницею ОСОБА_2 повідомлено, що за адресою: АДРЕСА_1 автомобілі припарковані з порушенням ПДР України. Також 03.12.2025 о 19:41 год заявницею ОСОБА_2 додатково повідомлено, що за адресою: Шептицький р-н, м. Шептицький, вул. Ст. Бандери, буд. 37, автомобілі Ауді Кью 5, н.з. НОМЕР_1 та Фольксваген Пасат, н.з. НОМЕР_2 припарковані з порушенням ПДР України. В результаті виїзду на місце події працівниками поліції проведено профілактичну бесіду та винесено постанову серії ЕНА № 6273850 за ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Згідно письмових пояснень інспектора ВРПП Шептицького РВП ГУ НП у Львівській області Зайцева Н.М. від 16.01.2026, вбачається, що під час чергування 03.12.2025 о 19:39 год надійшло повідомлення від гр. ОСОБА_2 , що за адресою: АДРЕСА_1 автомобіль припаркований з порушенням ПДР. Прибувши на місце події було виявлено автомобіль Фольксваген Пасат, н.з. НОМЕР_2 , який був припаркований з порушенням ПДР України, а саме на зеленій зоні. Водія даного автомобіля на місці події не було. В подальшому було встановлено водія даного автомобіля, ним виявився гр. ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 . В ході спілкування ОСОБА_1 , повідомив про відсутність вільного місця для припаркування, а тому він був змушений припаркуватись в даному місці. Водієві було роз`яснено його права та обов`язки відповідно до ст. 268 КУпАП, та винесено постанову серії ЕНА № 6273850 за ч. 1 ст. 122 КУпАП, яку ОСОБА_1 отримав під підпис. Жодних заперечень стосовно вчинення ним правопорушення не висловлював та не заперечував свою вину під час винесення спірної постанови.
Відтак, доводи позивача та його представника про правомірність дій позивача спростовуються наведеними вище нормами ПДР України, та дослідженими судом першої інстанції доказами у справі, якими підтверджується порушення водієм Правил дорожнього руху України. Позивач жодних переконливих доказів своєї невинуватості, як на місці вчинення правопорушення так і на розгляд суду не надав.
Слід зазначити, що відповідачем було встановлено всі фактичні дані справи, у повному обсязі досліджені обставини справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, як це передбачено ст.252 КУпАП, при винесенні постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а доводами позивача не спростовуються висновки поліцейського.
При цьому, твердження позивача про те, що він жодних правил не порушував, а постанова щодо нього винесена з порушенням закону, які він виклав в своїй апеляційній скарзі, є такими, що не відповідають дійсності, спростовуються відеодоказом та письмовими доказами, наданими відповідачем, й спрямовані на уникнення відповідальності.
Також не заслуговують на увагу доводи скаржника про неналежне повідомлення судом позивача про час і місце розгляду адміністративнї справи, оскільки матеріалами справи підтверджується, що представник позивача брав участь у судовому засіданні, надавав пояснення щодо обставин справи.
Колегія суддів приходить до переконання, що відповідач довів правомірність прийняття спірної постанови, вказана постанова винесена уповноваженою особою, яка мала право розглядати справу про адміністративне правопорушення, за своєю формою і змістом відповідає нормам чинного законодавства.
Доказів упередженості відповідача щодо позивача перед судом не доведено. Підстав для сумніву щодо об`єктивності відповідача щодо позивача не вказано.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені представником позивача в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Варто зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Керуючись статтями 139, 242, 272, 286, 308, 309, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Мацея Михайла Михайловича залишити без задоволення, а рішення Шептицького міського суду Львівської області від 03 лютого 2026 року у справі №459/4421/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк