СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17565/25

пр. № 2/759/1693/26
27 квітня 2026 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: 
головуючого судді П`ятничук І.В., 
за участю секретаря судового засідання Кульбовської В.В., 
представника позивача ОСОБА_1 , 
представника відповідача ОСОБА_2 , 
відповідача ОСОБА_3 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та стягнення грошових коштів,-
ВСТАНОВИВ:
05.08.2025 р. позивач ОСОБА_4 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та стягнення грошових коштів, та просив суд постановити рішення, яким, визнати недійсним договір позики грошових коштів від 18.10.2023 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , здійснити поділ майна та боргів подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 шляхом визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових коштів в розмірі 12550,00 доларів США ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в порядку поділу майна та зворотньої вимоги (регресу) грошові кошти за виконаними зобов`язаннями ОСОБА_4 в загальній сумі 61459.60 грн., в тому числі за договором позики грошових коштів від 18.10.2023 року - 545,00 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 04.08.2025 становить 22761,60 грн.; а також кредитної заборгованості - 38698,00 грн., сплачені за договором-анкетою про відкриття та комплексно-касове обслуговування банківського рахунку фізичної особи та умови кредитування (з Правилами) № 97762797000 від 14.06.2021, додатковою угодою від 14.06.2021, що укладені між АТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 ; кредитним договором № 5024980499 від 02.10.2020, укладеним між ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень", правонаступником якого є АТ "Таскомбанк", та ОСОБА_4 .
В обгрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що 27 лютого 2016 року, між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 148 від 27.02.2016 року. 02 вересня 2024 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/3997/24, шлюб розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Більшість часу перебування у шлюбі відповідач не працювала, не отримувала доходу, оскільки займалась здебільшого доглядом та вихованням дітей. Так, за рахунок спільного сімейного бюджету були накопичені гроші, а також придбано у кредит техніка. 18 жовтня 2023 року, в період шлюбу, між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів в розмірі 12550 доларів США із часом повернення до 31 жовтня 2023 р. Станом на 24.10.2023 року в період шлюбу позивачем повернуто відповідачеві частину грошових коштів в розмірі 5200 доларів США, отже залишок боргу складав 7350 доларів США. Крім того позивач повернув відповідачу позику : 11.01.2024 року в сумі 500 доларів США; 11.04.2024 року - 1000 доларів США; 04.10.2024 року - 120 доларів США. Таким чином позивач повернув позику в загальній сумі 6820 доларів США, що на 545 доларів США більше його частки від 1/2 суми позики. Позивач вважає, що грошові кошти у сумі 12550 доларів США є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були накопичені за рахунок спільного бюджету подружжя, а тому має право на кошти в розмірі 1/2 суми позики - тобто 6275 доларів США. Щодо грошових коштів у сумі 12550 доларів США, які позичив позивач у дружини ( відповідача) - вони були у більшій частині зароблені позивачем та були сімейним бюджетом, з огляду на те, що отриманий дохід витрачався на потреби сім`ї та утримання двох неповнолітніх дітей. Так, позивач, виконав свої зобов`язання шляхом сплати на користь відповідача в розмірі більше ніж 1/2 суми позики, але відповідач звернулась із позовом до Придніпровського районного суду м. Черкаси справа № 711/10025/24 із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики грошових коштів від 18.10.2023 року в сумі 7300 доларів США. З цього часу позивач довідався про порушення свого права, тому змушений захищати його у судовому порядку та у спосіб, визначений у позовній заяві. На підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.04.2025 р. у справі № 711/10025/24 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 18.10.2023 року у розмірі 7300,00 доларів США, що на дату звернення до суду становить 301716 гривень. Разом з тим, договір позики грошових коштів є недійсним правочином, оскільки договір позики між подружжям не породжує юридичних наслідків, хоча з одного боку такий договір укладено в інтересах сім`ї, а з другого боку цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, зокрема щодо повернення такої позики, а після передачі у власність грошей вони стають об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, у разі неповернення позики, другий з подружжя несе солідарну відповідальність за позичальника, а якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконує зобов`язання, то він у порядку ч. 1 ст. 544 ЦК має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Отже дружина та чоловік є одночасно у позичальниками й кредиторами за цим договором, що є абсурдним правочином. Як вказує позивач, договір позики грошових коштів від 18.10.2023 року є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ч.5 ст. 203, ст.202 ЦК України. Оскільки відповідач не визнає його права на кошти в сумі 12500 доларів США у спільному майні подружжя та не коменсує 1/2 частку у виконаних зобов`язаннях за договором позики та кредитними договорами на загальну суму 61431,70 грн., тому позивач змушений звернутися із даним позовом до суду.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.08.2025 року відкрито провадження по даній справі.
18.09.2025 р. відповідачем подано відзив на заявлені позовні вимоги, в якому відповідач вказує на те, що 18 жовтня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений усний договір позики грошових коштів. На підтвердження укладення зазначеного правочину, позивачем власноруч було написано розписку, відповідно до якої позичальник отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 12 550 доларів США. Зі змісту боргової розписки від 18.10.2023 року вбачається, що позивачем були повернуті грошові кошти у розмірі 4 950 доларів США та 24.10.2023 року у розмірі 250 доларів США. Залишок у розмірі 7 300 доларів США, який визнавався позивачем мав бути повернутий до жовтня 2024 року. У зв`язку з тим, що борг у розмірі 7 300 доларів США не був повернутий у визначені строки, ОСОБА_3 звернулась до Придніпровського районного суду міста Черкаси із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики (справа №711/10025/24). Зазначені обставини не заперечуються позивачем. За наслідком розгляду цивільної справи №711/10025/2, 14.04.2025 року Придніпровським районним судом міста Черкаси було ухвалено рішення яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 18.10.2023 - задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 7300 (сім тисяч триста) доларів США, що на дату звернення до суду становить 301716 (триста одна тисяча сімсот шістнадцять) грн. 30 коп. Враховуючи наведене, вважали заявлені позовні вимоги необгрунтованими, а дії позивача зловживанням наданими процесуальними правами.
Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 09.03.2026 р.  підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та стягнення грошових коштів закрито. 
Позивач в судове засідання не з`явився. Направив до суду представника, з належним чином оформленими повноваженнями, тому є можливим розгляд справи в його відсутності.
В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, з підстав викладених в позові. 
Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечували, просили в їх задоволенні відмовити вказуючи на обставини викладені в відзиві.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи та докази надані сторонами, прийшов до висновку щодо відмови у задоволенні заявлених вимог виходячи з наступних обставин.
Як вбачається з матеріалів справи, 27 лютого 2016 року, між позивачем та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 148 від 27.02.2016 року. 
02 вересня 2024 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/3997/24, яке набуло законної сили 02.10.2024, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.
18 жовтня 2023 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів в розмірі 12550 доларів США із часом повернення до жовтня 2024 року, про що Відповідачем написано розписку.
Зі змісту боргової розписки від 18.10.2023 року вбачається, що позивачем були повернуті грошові кошти у розмірі 4 950 доларів США та 24.10.2023 року у розмірі 250 доларів США. Залишок у розмірі 7 300 доларів США, який визнавався позивачем мав бути повернутий до жовтня 2024 року. 
У зв`язку з тим, що борг у розмірі 7 300 доларів США не був повернутий у визначені строки, ОСОБА_3 звернулась до Придніпровського районного суду міста Черкаси із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики (справа №711/10025/24).
Відповідно до рішення від 14.04.2025 року ухваленого Придніпровським районним судом міста Черкаси яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 18.10.2023 - задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 7300 (сім тисяч триста) доларів США, що на дату звернення до суду становить 301716 (триста одна тисяча сімсот шістнадцять) грн. 30 коп.
Зазначене рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 14.04.2025 року набрало законної сили 12.11.2025 року. 
Як вказує позивач, договір позики грошових коштів є недійсним правочином, оскільки договір позики між подружжям не породжує юридичних наслідків, хоча з одного боку такий договір укладено в інтересах сім`ї, а з другого боку цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, зокрема щодо повернення такої позики, а після передачі у власність грошей вони стають об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, у разі неповернення позики, другий з подружжя несе солідарну відповідальність за позичальника, а якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконує зобов`язання, то він у порядку ч. 1 ст. 544 ЦК має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Отже дружина та чоловік є одночасно у позичальниками й кредиторами за цим договором, що є абсурдним правочином. На думку позивача договір позики грошових коштів від 18.10.2023 року є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ч.5 ст. 203, ст.202 ЦК України.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним.
Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Отже, згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочин та встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Як було встановлено в межах цивільної справи №711/10025/24 на підставі укладеного між сторонами усного правочину 18.10.2023 року ОСОБА_4 власноруч було написано розписку. З описової частини боргової розписки вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 12 550 доларів США. 
Отже за наслідком укладення зазначеного правочину ОСОБА_3 набула статус кредитора, а ОСОБА_4 - боржника у даних правовідносинах. 
Зазначене узгоджується із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, а саме: на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. 
Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. 
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
В даному випадку заявлені позовні вимоги не є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували відсутність його волевиявлення на час укладення оспорюваного договору позики.
Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354,355ЦПК України суд, -
у х в а л и в:
В задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та стягнення грошових коштів - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Суддя: І.В.П`ятничук