ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року	Львів	Справа № 260/7472/25 пров. № А/857/7146/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі №260/7472/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії (головуючий суддя Маєцька Н.Д., м. Ужгород, спрощене позовне провадження без виклику учасників справи),-
В С Т А Н О В И В:
25.09.2025 ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в Закарпатський окружний адміністративний суд з позовом до Державної міграційної служби України (далі – відповідач, ДМС України), в якому просив:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 40-25 від 22 липня 2025 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- зобов`язати Державну міграційну службу України вирішити питання стосовно надання громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судами при вирішенні цього спору.
В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що спірним рішенням відповідача йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначає, що це повторний розгляд його заяви, який проведений на підставі постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі №260/2802/22. Разом з тим, відповідач, проводячи розгляд повторно, не врахував висновки апеляційного суду у згаданій справі, не надав належну оцінку обставинам, які наводив позивач, що зумовили його звернення до відповідача, а відтак дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань у країні походження (російська федерація) за політичні та релігійні переконання. Позивач наголошував на тому, що в країні походження щодо нього порушено кримінальну справу, та вважає, що така має ознаки політичного переслідування. Більше того, країна походження ініціювала екстрадиційну процедуру щодо позивача, а відтак існує загроза для його прав і свобод.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09.12.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність того, що перебування позивача у країні походження (російській федерації), або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Позивач не надав відомостей про утиски в країні походження та доказів, які б підтверджували обґрунтованість побоювань переслідування, та існування реальних умов для визнання його біженцем.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права, просить апеляційний суд скасувати оскаржене рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач покликається на те, що країна його походження ініціювала процедуру екстрадиції з України, на підставі, як він вважає, сфабрикованої кримінальної справи. На переконання позивача, суд першої інстанції протиправно відмовився застосувати статтю 3 Європейської конвенції про видачу правопорушників, згідно якої видача не здійснюється, якщо правопорушення, у зв`язку з яким вона запитується, розглядається запитуваною Стороною як політичне правопорушення або правопорушення, пов`язане з політичним правопорушенням.
Позивач наголошує на тому, що прибув в Україну разом з дружиною та дітьми, які на момент розгляду цієї справи у суді першої інстанції набули громадянства України. Зазначає, що згідно висновків викладених в постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2025 у справі №260/2802/22, предметом якої була відмова відповідача за первинною заявою позивача у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, під час нового розгляду справи відповідач повинен врахувати істотну обставину – необхідність сприяння возз`єднанню (об`єднанню) сім`ї позивача, яка проживає у місті Ужгороді. Разом з тим, як зазначає позивач, ця обставина врахована не була.
Також в апеляційній скарзі наявні покликання на те, що під час повторного розгляду заяви позивача співбесіду та висновок за її результатом готувала та ж посадова особа, як і під час первинного розгляду. Зазначається, що позивач подав заяву про недовіру цій особі, однак така відповідачем проігнорована. Відносно цієї обставини позивач також зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив йому у задоволенні клопотання про витребування особової справи у відповідача та дослідження такої відмови в суді, та врахування цієї обставини як чергового порушення прав та інтересів позивача.
Насамкінець, в апеляційній скарзі наголошується на тому, що суд першої інстанції, невмотивовано відхилив доводи позивача про те, що в країні його переслідують за релігійні та політичні погляди, активну громадянську позицію, які суперечать баченням політичного режиму в країні походження. Більше того, покликається на окрему думку судді Бисаги Т.Ю. у справі № 308/10335/22, як на підтвердження обґрунтованості своїх побоювань повернення до рф через переслідування та політичні переконання, в якій вказано, що ОСОБА_1 переслідується з політичних мотивів.
У відповідь на апеляційну скаргу відповідач подав відзив в якому проти вимог позивача заперечує, вважає їх безпідставними. Просить апеляційний суд у задоволенні скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін з огляду на наступне. 
Відповідач зазначає, що єдиним критерієм для набуття особою статусу біженця є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Стверджує, що позивач та його родина прибули в Україну на підставі запрошення громадянки ОСОБА_2 . Під час співбесіди позивач зазначив, що виїжджаючи з рф він з родиною планував залишитися в Україні на постійне місце проживання та отримати її громадянство. Також повідомив, що два сина та дружина знаходяться з ним в Україні, а донька - за межами України (рф). Відповідно, станом на момент звернення до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач уже перебував поруч із своєю сім?єю. Водночас, відповідач наголошує на тому, що набуття членами сім`ї позивача громадянства України не є самостійною та безумовною підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідач зазначає, що за результатами неодноразових співбесід з позивачем він дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не належить до груп, які є об`єктом системних переслідувань у країні походження. Твердження позивача є суперечливими, неузгодженими з загальновідомими фактами та не містять індивідуалізованих обставин, що могли б підтвердити реальну загрозу переслідування чи дій за ознакою раси, віросповідання чи політичних поглядів. Натомість відповідач з`ясував, що кримінальне переслідування позивача в країні походження здійснюється не з політичних чи релігійних мотивів, а у зв`язку з вчиненням злочину передбаченого ч.4 ст.159 Кримінального кодексу російської федерації.
На підставі ч.1 ст. 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
За правилами ст. 229 КАС України фіксація технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.
Суд з`ясував, що 21.01.2022 позивач звернувся із заявою по визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в Закарпатській області через посадову особу Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань № 9».
18.07.2022 Державна міграційна служба України прийняла рішення №100-22 про відмову у визнанні громадянина російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, у зв`язку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.09.2024 року у справі №260/2802/22 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДМС України про визнання протиправним та скасування рішення від 18.07.2022 року № 100-22. 
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2025 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року в справі № 260/2802/22 скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено частково:
- скасовано рішення Державної міграційної служби України № 100-22 від 18 липня 2022 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ;
- зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.01.2022 року про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
У постанові від 18.02.2025 Восьмий апеляційний адміністративний суд зазначив, що
відповідач ні в рішенні, ні в повідомленні не навів причин відмови позивачу у задоволенні його заяви, а лише покликався на пункт 1 та 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» про те, що позивач не відповідає умовам вказаним у цих пунктах, хоча у цих пунктах перелічені декілька різних умов. Також у постанові зазначено, що при повторному розгляді заяви позивача відповідач зобов`язаний врахувати те, що відповідач, відповідно до пункту 17 частини 2 статті 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» сприяє особам, які подали заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яких визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист, у розшуку та возз`єднанні з членами їхніх сімей в Україні або за її межами.
Крім того, відповідач зобов`язаний врахувати те, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні. 
07.03.2025 Державна міграційна служба України прийняла рішення за № 01-25, яким зобов`язала Головне управління ДМС в Закарпатській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Головне управління ДМС України в Закарпатській області винесло наказ від 25.03.2025 №3 «Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». 
23.05.2025 Головне управління ДМС України в Закарпатській області склало висновок про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
У згаданому висновку щодо принципу збереження єдності біженців та осіб, які потребують додаткового захисту зазначено, що родина заявника прибула одночасно з ним в України. На час подання заяви про надання захисту в Україні родина позивача, окрім доньки, яка повернулася в країну походження з особистих міркувань, проживала на території України. Заявником надано запрошення, на підставі якого він і його родина в`їхали в Україну 02.09.2020. Виїзд з рф здійснювався легально, як і в`їзд в Україну. Відповідно до наданих заявником під час співбесіди документів -15.05.2025 дружина та двоє синів позивача: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають громадянство України, відповідно до довідок № 25-27 про реєстрацію особи громадянином України, виданих Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області та документовані тимчасовими посвідченнями громадянина України. Донька ОСОБА_5 проживає в росії. Тобто, сім`я ОСОБА_1 , за виключенням повнолітньої доньки, проживає в Україні, на підставі тимчасових посвідчень громадян України і їх місцеперебування заявнику відомо, отже не має потреби у їх розшуку та возз`єднанні. Набуття його дружиною та дітьми громадянства України, згідно з українським законодавством у сфері шукачів захисту, не є прямою підставою для міжнародного захисту у формі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обставинах справи заявника мають бути наявні умови, визначені пунктами 1 та 13 Закону. 
Також у висновку зазначено, що під час співбесіди 15.05.2025 заявник стверджував, що переслідувався в рф за ознаками віросповідання та національності і це переслідування проявляється у порушенні стосовно нього політично вмотивованої кримінальної справи, яке він вважає геноцидом. З огляду на той факт, що заявник православний християнин, етнічний росіянин, представник титульної нації в росії, де домінує православ`я, відсутні підстави вважати, що він може у разі повернення переслідуватися чинною владою росії за ознакою національності та релігійних уподобань. 
Відповідно до вказаного висновку, з огляду на те, що заявник не надав жодних підтверджуючих документів (відповідних фото та відео, тексти публікацій,чеки, розписки, тощо), його твердження про активну політичну діяльність (участь у мітингах та фінансування регіонального відділення партії «россия будущего» в Тюменській області), вважаються недоведеними і не домінуючими в обставинах його справи під час прийняття рішення за результатами повторного розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Отже, висновком встановлено: 
- залишення заявником території країни громадянської належності у 2020 році недоречно вважати втечею від політичного переслідування; заявник є росіянином і сповідує православ`я, тому відсутні підстави вважати, що він переслідуватиметься за національною та релігійною ознаками у разі повернення до рф; відсутнє підтвердження публічного висвітлення заявником діяльності з підтримки штабу Олексія Навального в Тюменській області та фінансування регіонального відділення партії «россия будущего» в Тюменській області; 
- домінуючий аспект його справи під час звернення за захистом в Україні у 2022 році залишається незмінним: заявник виїхав з країни громадянської належності у зв`язку з переслідуванням російською стороною за скоєння злочину відповідно до загального права. 
22.07.2025 Державна міграційна служба України прийняла рішення за № 40-25 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», у зв`язку з відсутністю умов передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VII (далі – Закон № 3671-VII).
Не погодившись із рішення відповідача позивач звернувся в суд з позовом.
Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції апеляційний суд враховує наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно з дефініціями, наведеними у п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки, така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Частиною сьомою статті 7 Закону № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Згідно з ст. 8 Закону № 3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.
Частиною 11 статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Виходячи зі змісту ст.10 Закону № 3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з ч.1 ст.5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами (далі - Директива) : обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
За змістом пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані передусім самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
На підставі позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. У такий спосіб, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Згідно ч.2 ст.13 Закону № 3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
До того ж, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або надання додаткового захисту.
Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.
Відповідно до п.5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила № 649), за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додатковою захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником складається висновок.
У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов`язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
З наявних у матеріалах справи протоколів співбесід колегія суддів з`ясувала, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Заводоуковськ, Тюменської області, російської федерації, етнічна приналежність – росіянин, за віросповіданням християнин/православний, на запрошення громадянки України ОСОБА_2 02.09.2020 разом легально прибув сім?єю в Україну. Як на причину залишення країни походження покликався на кримінальне переслідування, а відтак страх бути засудженим та позбавленим волі. Зазначав, що кримінальна справа порушена за фактом шахрайства, однак вважав, що справа є сфабрикованою, а справжньою причиною переслідування є його політична га громадська діяльність. Зокрема, стверджував, що приймав участь у кількох мітингах проти діючої в російській федерації влади, зокрема у 2017 році в Тюмені та цього ж року в Єкатеринбурзі «Антикорупційний мітинг Навального». Стверджує, що надавав фінансові пожертви для проведення мітингів, займався волонтерською діяльністю (переважно роздаючи інформаційні листівки чи збираючи підписи громадян, які приходили на ці мітинги). Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що він з однодумцями відстоює думку про незаконну окупацію російською федерацією територій колишнього СРСР та гноблення корінних народів росії за національною та релігійною ознакою. Вважав що саме після його присутності на мітингах місцева влада розпочала його кримінальне переслідування, що змусило його покинути країну походження. 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини щодо біженців та шукачів притулку, ризик повинен бути реальним (real risk). Це означає, що сама по собі теоретична можливість неналежного поводження в силу неспокійної ситуації в країні походження ще недостатня для того, аби визнати існування ризику для конкретної особи. Необхідно встановити, чи може цей ризик реалізуватися для конкретної особи з більшою ймовірністю, ніж для всіх інших осіб. Так, у справі «Маматкулов та Аскаров проти Туреччини», ЄСПЛ дійшов висновку, що хоча існує інформація про застосування катувань до політичних дисидентів в країні походження заявників, така інформація сама по собі недостатня, і що заявники мали надати додаткові відомості щодо ризику для них безпосередньо.
Ризик повинен бути особистим. Слід розрізняти загальний ризик (general risk) та особистий ризик (individual risk). Так, в справі «НА проти Сполученого Королівства» (№ 25904/07), Суд зазначив, що загальний ризик (наприклад, загальна ситуація насильства в країні походження) може бути відправною точкою. Водночас, для встановлення особистого ризику для конкретної особи слід визначити певні відмінні риси, що наражають особу на такий особистий ризик. Інакше кажучи, необхідно визначити конкретний фактор ризику для особи. У справі «J.K. та інші проти Швеції», Суд висловився щодо обов`язку заявника довести наявність особистого ризику. Як правило, неможна вважати, що особа, яка шукає притулку, виконала свій обов`язок доведення доки він (вона) не надасть обґрунтовану інформацію про особистий, а отже реальний ризик бути підданою жорстокому поводженню, що дозволяє провести розрізнення між його (її) ситуацією та загальними небезпеками в країні походження.
Аналізуючи дані співбесід та співставляючи їх з обставинами справи апеляційний суд зазначає про певні суперечності. 
Зокрема, щодо тверджень про переслідування за ознакою раси та віросповідання ОСОБА_1 стверджував, що він засновник міжнародного громадської руху «Народна єдність» («Народное единство»), який розробив документ, в якому є посилання, що група осіб, яка захопила владу, веде геноцид російського народу, який проявляється в знищенні корінного народу. Вважає, що геноцид полягає в діях влади у формі знущанням над народами, позбавлення майна, житла. При цьому, згідно його ж тверджень, позивач є росіянином етнічно, та за віросповіданням християнин. 
Тобто позивач належить до соціальної групи, яка не є об`єктом системних переслідувань у країні походження, навпаки, згідно відкритих джерел чинна влада країни походження декларує російську етнічність як домінуючу, виняткову, як там вважають, та спрямовуючу соціальною групою населення.
В контексті переслідувань за політичною ознакою позивач покликався на його політичну діяльність. Так, дійсно, інформація про згадані вище мітинги є у відкритих джерелах. Мітинг у Тюмені завершився арештами 11 осіб. Разом з тим, позивач стверджував що офіційно членом жодної з політичних партій в країні походження ніколи не був, однак відстежував діяльність всіх опозиційних рухів та партій, розділяючи їх погляди на зміну політичної влади в країні. В той же час в одному із протоколів співбесіди позивач ствердив, що не є публічною особою, політичні партії не підтримував, окрім руху Навального. Згадана партія не зареєстрована, як політична партія у країні походження. Копії листів від Тюменського регіонального відділення партії «россия Будущего» (рух Навального) підтверджують вдячність за проведення агітаційної діяльності в антикорупційному мітингу, який проходив в Єкатеринбурзі. Доводи, щодо фінансування опозиційного руху відсутні. Отже, системна діяльність позивача у цій сфері жодним чином не доведена. 
Насамкінець, в контексті суперечностей, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач, всупереч заявленим доводам про його переслідування, побоювання зазнати утисків, позбавлення волі, вільно та без жодних обмежень чи перешкод зміг залишити країну походження та прибути в Україні. Однак по прибуттю в Україну позивач не звертався до уповноважених органів про надання йому статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту з мотивів політичного чи іншого переслідування. В той же час звертаючись в міграційну службу позивач покликався на наявність кримінального переслідування в країні походження, яке, як він вважає, є політично вмотивованим. Разом з тим, в матеріалах справи наявна інформація про те, що позивач оголошений в міжнародний розшук за поданням країни його походження за вчинення злочину передбаченого ст.159 Кримінального кодексу російської федерації (шахрайство). Дані щодо позивача пройшли перевірку на відповідність вимогам Статуту Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерполу. Окрему думки судді Бисаги Т.Ю. у справі № 308/10335/22, як на підтвердження побоювань повернення позивача до рф через переслідування та політичні переконання, в якій вказано, що ОСОБА_1 переслідується з політичних мотивів, то колегія суддів зазначає, що відповідно до висновку викладеного Верховним Судом у постанові від 18.02.2019 року у справі № 592/1964/14-к окрема ухвала не є судовим рішенням, в якому викладається правовий висновок, а тому не має прецедентного значення.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не навів переконливих доводів стосовно обґрунтованих побоювань зазнати, після повернення до країни походження, переслідування за політичною та релігійною ознаками. Доводи апеляційної скарги позивача в цій частині апеляційний суд вважає безпідставними.
Щодо решти доводів апеляційної скарги, зокрема щодо неврахування відповідачем висновків Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі 260/2802/22 та повторного розгляду заяви позивача тією ж посадовою особою колегія суддів зазначає наступне.
Основним мотивом згаданої постанови є те, що відповідач при первинному розгляді не надав грунтового пояснення причин відмови позивачу у його заяві. До того ж, суд зазначив, що відповідач зобов`язаний врахувати те, що відповідач, відповідно до пункту 17 частини 2 статті 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» сприяє особам, які подали заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яких визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист, у розшуку та возз`єднанні з членами їхніх сімей в Україні або за її межами. Зі змісту висновку повторного розгляду заяви позивача з?ясовано, що відповідач причини відмови конкретизував та навів відповідне аргументування. Щодо врахування пункту 17 частини 2 статті 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», то відповідач чітко вказав, що сім?я позивача на даний момент перебуває поруч з ним. При цьому як дружина так і його діти отримали громадянство України. Разом з тим, набуття членами сім?ї громадянства України не є підставою для автоматичного надання позивачу статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, як і не є підставою для набуття громадянства України. 
Водночас позивач не позбавлений можливості клопотати уповноважені органи на отримання дозволу на тимчасове чи постійне проживання в Україні у порядку та на підставах встановлених міграційним законодавством України.
Що ж до повторного розгляду заяви позивача тією ж посадовою особою міграційного органу, то як підтверджується матеріалами справи позивачу було надано відповідь на його звернення про доручення іншому посадовцю розгляд такої заяви, та зі місту такої відповіді саме посадова особа, яка приймала заяву у позивача та проводила її первинний розгляд є уповноваженою на повторний розгляд такої заяви.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2025 року у справі №260/7472/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар