П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2026 року м. Київ

Справа № 759/27555/24
Провадження № 22-ц/824/3857/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 06 травня 2026 року
Повний текст постанови складено 07 травня 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Узлій М.М.

сторони: позивач  ОСОБА_1 
відповідач   ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року, ухвалених у складі судді Журибеди О.М., - 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коляда Оксана Петрівна, в якому просить: - встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - визнати за ОСОБА_1 , право на спадкування майна ОСОБА_3 у четверту чергу за законом. 
Позов обґрунтовано тим, що навесні 1998 року позивач познайомилася з ОСОБА_3 з яким у них склалися гарні стосунки і вони вирішили проживати разом. У червні 2000 року позивач отримала в дар 38/100 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
03.11.2004 року позивач продала вказану кімнату і купила разом з ОСОБА_3 окрему однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що вони проживали як чоловік та дружина спільно без реєстрації шлюбу з червня 2000 року до смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Між ними були фактичні шлюбні стосунки, а також існували взаємні права та обов`язки, зокрема, спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого, оплати комунальних послуг, облаштування та ведення сімейного побуту, здійснювали спільні поїздки, піклувалися один про одного, свята проводили в колі рідних та друзів. 
За період сімейних відносин, позивач та ОСОБА_3 , користувалися автмобілем ВАЗ 21093, д.н.з. НОМЕР_1 , а другий автомобіль ВАС 21093, д.н.з. НОМЕР_2 , позивач купила за рахунок кредитних коштів і вповноважила ОСОБА_3 , на підставі довіреності керувати ним. 
Коли ОСОБА_3 , у період з березня 2002 року по день смерті тяжко хворів, позивач піклувалась про нього, матеріально утримувала. 
Позивач здійснювала оплату медичних послуг в інтересах ОСОБА_3 своєю банківською зарплатною карткою. Вони проживала разом у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а також користувались квартирою АДРЕСА_3 . 
Оплату комунальних платежів здійснювала позивач. Позивач мала постійні та систематичні доходи, а ОСОБА_3 з 01.12.2011 року по день смерті не працював. 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належну останньому квартиру АДРЕСА_3 та частини їх спільної квартири. 
Спадкоємцем також є рідна тітка ОСОБА_3 - ОСОБА_2 . Встановлення вказаного факту позивачу потрібне для здійснення нею права на спадкування, яке оспорюється відповідачем.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.12.2024 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.06.2025 року у справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року узадоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коляда О.П. про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання спадкоємцем четвертої черги за законом відмовлено.
Відмовляючи в задоволені суд першої інстанції виходив з того, щоу своїй сукупності докази, які наявні у вказаній справі, можуть довести факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки, однак вказані докази не доводять ведення позивача та спадкодавця спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці.
Щодо доводів позивачу, про тривалу тяжку хворобу ОСОБА_3 та оплату нею лікування, суд поставився критично, адже жодних медичних документів, на підтвердження вказаного факту стороною позивача суду не надано.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарзі зазначено, що суд не взяв до уваги, що позивач вела спільне проживання з ОСОБА_3 вказане підтверджується тим, що вони разом брали кредит на автомобіль, позивач надавала довіреність на керування автомобілем, сплачувала комунальні послуги за квартир які перебували у власності ОСОБА_3 .
Також, факт спільного проживання підтверджується показами свідків.
Крім того, 22.09.2025 року від представника відповідача Тернового Р.Б. до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій представник просив стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 41 250, 00 грн.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Тернового Р.Б. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коляда О.П. про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання спадкоємцем четвертої черги за законом задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 41250 (сорок одна тисяча двісті п`ятдесят) грн. 00 коп.
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
15 грудня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 адвоката Тернового Р.Б. надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в якому він просив рішення суду першої інстанції залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.
15 грудня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 адвоката Тернового Р.Б. надійшов відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції в якому він просив рішення суду першої інстанції залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокатКривов`яз А.П. підтримали доводи апеляційних скарг.
ОСОБА_2 та її представник адвокат Терновий Р.Б. проти доводів апеляційних скарг заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість судових рішень
Третя особа в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності третьої особи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 26.01.2024 року.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, що складається з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ., які належать ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.12.2003 року №3530 та договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2004 року.
Спадкоємцем є рідна тітка померлого ОСОБА_2 .
Встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 необхідно позивачу для здійснення нею права на спадкування за законом, яке оспорюється відповідачем.
На підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивач надає наступні документи.
Відповідно до договору дарування 38/100 квартири від 14.06.2000 року вбачається, що ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 38/100 частин квартири АДРЕСА_1 .
В подальшому відповідно до договору дарування частини квартири від 27.10.2004 року, позивач подарувала 38/100 частин квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 
03.11.2004 року з однієї сторони продавець ОСОБА_7 та з іншої сторони покупці ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 придбали в рівних частках квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю. за реєстровим №3340.
Договір №М-416 від 13.05.2004 року, на який посилається позивач, нечитабельний , а тому суд не може його взяти до уваги.
21.12.2006 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір №1854, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 31934,00 грн., який надається з метою купівлі транспортного засобу.
21.12.2006 року ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір застави №4004, предметом якого є транспортний засіб ВАЗ 21093, д.н.з. НОМЕР_2 .
Право керування та розпорядження вказаним транспортним засобом позивач уповноважила ОСОБА_3 , що підтверджується довіреністю від 21.12.2006 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Присяжнюк О.М. за реєстровим №2936 та довіреністю від 03.12.2009 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Омельчук О.І. за реєстровим №1665, яким останній фактично користувався, що також підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії АГ №074880, заявою від 02.02.2009 року №01/10-09, довідкою від 29.11.2007 року №10/516, довідкою від 12.12.2008 року №10/8095,
Також, на ім`я ОСОБА_3 видано тимчасовий реєстраційний талон серії ДАП №009219 на вищевказаний транспортний засіб.
Як вбачається з довіреності від 01.12.2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Омельчук О.І., ОСОБА_8 уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися належним йому автомобілем марки «ВАЗ 21093», д.н.з. НОМЕР_4 .
Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_3 , останній працював у червні 2010 року кур`єром у відділі адміністратора магазину №2, якого звільнено з вкзааної посади 01.12.2011 року.
Відповідно до договору оренди квартири від 20.01.2017 року, позивач та ОСОБА_3 здали спільну квартиру АДРЕСА_2 в оренду.
Також позивачем на підтвердження шлюбних стосунків з ОСОБА_3 надано проїзні документи, з яких вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 11.03.2018 року повертались з відпочинку із Сваляви.
Також до матерілів справи додано світлини, на яких зображені позивач та померлий ОСОБА_3 .
До матеріалів справи позивачем додано платіжні інструкції, які підтверджують оплату нею комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , а також квитанції про плату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала на праві власності померлому.
Так, зазначені квитанції за оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_3 датовані: у період 2020 року, у період 2021 року, у період 2022 року, у період 2023 року.
На підтвердження доводів позивача, що остання сплачувала комунальні послуги особисто зі свої зарплатної картки, ОСОБА_1 надала виписки по її картковому рахунку.
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано договір про надання правової (правничої) допомоги № 01/05-23 від 01.05.2023 року, акт про надання правової допомоги № 155 від 19.07.2024 року, відповідно до яких вартість наданих адвокатських послуг становить 7000,00 грн.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими.
Згідно з частиною другою статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Якщо вимога про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю заявлена у з`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).
За правилами, встановленими статтею 1258 ЦК, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК).
Частинами 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу. Таке право можуть мати й інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини 2 статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 457/1853/14-ц, провадження № 61-16272св18).
Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно зі ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.
Правило ст.74 СК України. що регулює поділ майна особі, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї ( правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц).
Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 695/1732/16-ц).
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
У матеріалах справи наявні докази, на які посилається позивачка на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зокрема: факт придбання автомобіля, довіреність від 2007 року на право керування ним, а також фотокартки, на яких зображені позивачка та ОСОБА_3 .
Разом з тим, зазначені докази не є належними, допустимими та достатніми для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу саме протягом п`яти років до смерті ОСОБА_3 .
Так, довіреність на право керування автомобілем датована 2007 роком, тобто складена більш ніж за десять років до смерті ОСОБА_3 , а тому сама по собі не підтверджує факту спільного проживання сторін однією сім`єю у юридично значимий період.
Крім того, факт придбання квартири у 2004 році також не може беззаперечно свідчити про спільне проживання позивачки та ОСОБА_3 однією сім`єю протягом п`яти років до його смерті, оскільки вказана обставина стосується значно ранішого періоду.
Посилання позивачки на фотокартки як на належні докази також є необґрунтованим, оскільки наявні у матеріалах справи три фотокартки можуть лише свідчити про спільне перебування позивачки та ОСОБА_3 під час окремих зустрічей чи святкувань, однак не підтверджують факту ведення ними спільного побуту, спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Так само подорожі, оплата комунальних послуг чи надання періодичної допомоги самі по собі не є достатніми доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Такі обставини можуть свідчити лише про підтримання особистих відносин або надання допомоги, однак не підтверджують існування між особами сталих сімейних відносин.
Отже, долучені до матеріалів справи квитанції про оплату комунальних послуг обґрунтовано не були взяті районним судом до уваги як належний доказ спільного проживання позивачки та ОСОБА_3 однією сім`єю.
Встановивши, що матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження факту проживання позивачки з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом п`яти років до його смерті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність заявлених вимог та відсутність підстав для встановлення факту проживання позивачки та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Доказів, які б спростовували зазначений висновок суду першої інстанції, позивачкою не надано, а судом апеляційної інстанції таких обставин не встановлено.
Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують.
Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані
з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За частинами четвертою-шостою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
ОСОБА_1 заперечень проти розміру витрат на професійну правничу допомогу ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій не подавала.
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За пунктом 9 частини першої статті 1 цього закону представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта
в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві,
в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав
і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частина перша статті 1 Закону).
Згідно зі статтею 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява
№ 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній
розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Отже, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних
і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг
і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04,
§ 268)).
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема,
у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від
10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від
23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі
№ 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від
02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого
2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.);розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).
Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц.
Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи
і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18.
Тому при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19).
Колегія суддів, оцінюючи співмірність витрат на послуги адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 41 500,00 грн.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2025 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1  -залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року та додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна