УХВАЛА

01 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/1281/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І., 
розглянувши матеріали касаційної скарги Вовчанського підприємства теплових мереж
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 
за позовом Вовчанського підприємства теплових мереж 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ?Ян Моторс?
про стягнення збитків,
ВСТАНОВИВ:
Вовчанське підприємство теплових мереж (далі - Підприємство, скаржник) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ян Моторс" про стягнення 203 320,00 грн збитків.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач у порушення пункту 3.4 договору поставки №29/12 від 29.12.2023 (далі - договір) не забезпечив реєстрацію в ЄРПН податкових накладних №5 від 08.01.2024, №11 від 10.01.2024, №12 від 12.01.2024, №43 від 23.02.2024, №46 від 26.02.2024, №47 від 27.02.2024, №50 від 28.02.2024 та №52 від 29.02.2024; реєстрацію цих накладних було зупинено, унаслідок чого позивач, усупереч вимогам пунктів 198.1, 198.6 статті 198, та пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, був позбавлений можливості включити суму ПДВ у розмірі 203 320,00 грн до податкового кредиту, що призвело до завдання йому збитків у відповідному розмірі.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 19.01.2026 позов задоволено.
Рішення мотивовано тим, що відповідач, поставивши позивачу товар на суму 1 219 920,00 грн, не забезпечив належної реєстрації податкових накладних, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості включити 203 320,00 грн ПДВ до податкового кредиту. Суд виходив із того, що саме на продавця покладено обов`язок вчинити всі необхідні дії для реєстрації податкових накладних, однак відповідач не довів належного виконання цього обов`язку після зупинення їх реєстрації контролюючим органом. Посилання відповідача на оскарження рішень податкового органу суд відхилив, оскільки станом на дату ухвалення рішення спірні податкові накладні так і не були зареєстровані. За таких обставин суд установив наявність збитків, протиправної бездіяльності, причинного зв`язку між нею та шкодою, а також вини відповідача, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для стягнення 203 320,00 грн збитків.
Не погодившись із указаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Ян Моторс" подало апеляційну скаргу до Західного апеляційного господарського суду.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ян Моторс" задоволено; рішення Господарського суду Львівської області від 19.01.2026 скасовано; прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Постанова мотивована тим, що відповідно до наявних у матеріалах справи квитанцій податковий орган зупинив реєстрацію податкових накладних відповідно до пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України з огляду на те, що платник не відповідає пункту 8 критеріїв ризиковості платника податку; оскільки спірні податкові накладні зупинені, процедура їх реєстрації в ЄРПН не завершена, відсутнє остаточне рішення про відмову в реєстрації, колегія суддів дійшла висновку, що можливість їх реєстрації не втрачена; за таких обставин позивач зберігає право включити відповідні суми ПДВ до податкового кредиту; колегія суддів зауважує, що стягнення з відповідача збитків у зв`язку з їх не реєстрацією може призвести до того, що з одного боку на відповідача буде покладено відповідальність за прострочення реєстрації податкових накладних, а з іншого позивач за певних умов зможе реалізувати своє право на податковий кредит після реєстрації таких накладних; отже відсутній такий елемент складу цивільного правопорушення як збитки, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
12.05.2026 (через систему ?Електронний суд?) Підприємство звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 (повний текст складений 06.05.2026), в якій просить постанову скасувати та залишити в силі Господарського суду Львівської області від 19.01.2026.
Дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та зміст судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, виходячи з такого.
Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
За змістом пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно із частиною 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 7 зазначеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Пунктом 1 частини 1 статті 163 ГПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Ураховуючи, що положення статті 12 ГПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, Суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом частини п`ятої статті 12 цього Кодексу справи, на які поширюється дія цих положень, є малозначними в силу наведених положень пункту 1 частини п`ятої статті 12 цього Кодексу, виходячи із ціни предмету позову без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначених справ до відповідної категорії.
Так, предметом позову у даній справі є стягнення 203 320,00 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2025 (3 028,00 грн х 100 = 302 800,00 грн), тому у розумінні положень ГПК України ця справа є малозначною.
В якості обґрунтування наявності підстав для відкриття касаційного провадження, передбаченими підпунктами ?а? і "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, скаржник у поданій касаційній скарзі зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме вірне тлумачення статті 22, частини 1 статті 611 ЦК України, підпункт ?а? пункту 198.1, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.10, 201.16 статті 201 Податкового кодексу в частині того, що у разі зупинення реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього Кодексу у покупця, який розраховує на податковий кредит виникає право на стягнення збитків, не зважаючи на те чи продавець отримає/не отримає від податкового органу остаточного рішення про відмову в реєстрації податкової накладної, та чи буде або не буде оскаржувати рішення податкового органу, пов`язані з реєстрацією податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних; зазначена справа становить значний інтерес, оскільки стосується питання правовідносин у сфері стягнення збитків у вигляді не отриманого податкового кредиту, правильне застосування вище вказаних норм при розгляді господарських спорів у господарських судах по стягненню збитків.
Розглянувши наведені міркування, у контексті наявності/відсутності випадків передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 ГПК України, касаційної скарги і доданих до неї документів та змісту оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявних випадків для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави і суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників.
Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди допустили істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; суди допустили явну й грубу помилку в застосуванні норм процесуального права, у тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанції таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
Наведені скаржником у касаційній скарзі доводи зводяться до заперечення встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, при цьому, сама по собі незгода сторони з оцінкою судом конкретних обставин справи не може бути підставою для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес", зокрема, слід розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
За оцінкою Верховного Суду касаційна скарга разом з правовими обґрунтуваннями не містить переконливих аргументів, які б свідчили про її значний суспільний інтерес, оскільки доводи у їх сукупності зводяться лише до незгоди із судовим рішенням суду апеляційної інстанції і в цілому до заперечення результату розгляду цієї справи та до власного викладення обставин справи стороною у справі щодо переоцінки доказів, які були здійсненні судом, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.
Касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати суд у необхідності переглянути зміст оскаржуваного судового рішення, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішень судів тільки через те, що такі рішення скаржник вважає незаконними.
Крім того настання негативних наслідків для скаржника у випадку прийняття оскаржуваних рішень не на його користь є звичайним передбачуваним процесом.
Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені пунктом 2 частини 3 статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, аргументованих обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
З огляду на зазначене, Верховний Суд вважає, що подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини 4 статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Суду переглянути, як "суду права", дану категорію справ.
Розглянувши наведені підстави, що викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність обставин для відкриття касаційного провадження у справі, оскільки незгода з судовим рішенням не свідчить про його незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача/відповідача є звичайним передбачуваним процесом. Подана касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати Суд у необхідності переглянути зміст судових рішень, однак Суд не може ставити під сумнів їх законність тільки через те, що такі судові рішення скаржник вважає незаконними.
Судочинство у господарських судах відповідно до статті 13 ГПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що не перевіряє викладені доводи скаржника у касаційній скарзі по суті щодо ухвалення судових рішень, адже скаржник не довів наявність виключних випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі можуть бути предметом перегляду Верховним Судом відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 (справа № 914/1570/20, провадження № 12-90гс20) зазначила, що встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Запровадження процесуальних фільтрів не порушує права на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що запровадження таких процесуальних фільтрів допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує права доступу до правосуддя.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Підприємство на підставі пункту 1 частини 1 статті 293 ГПК України, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України,
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 914/1281/25 за касаційною скаргою Вовчанського підприємства теплових мереж на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач