Справа № 451/530/24    Головуючий у 1 інстанції: Куцик-Трускавецька О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2520/24   Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 травня 2026 року   м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року та додаткове рішення Радехівського районного суду Львівської області від 18 липня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

в квітні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі – ТОВ «Діджи Фінанс») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за договором № 200512796 від 22 квітня 2016 року у загальному розмірі 79 696 грн 74 коп., яка складається з: суми заборгованості – 52 896 грн 77 коп., суми інфляційних втрат – 22 031 грн 53 коп., суми 3% річних – 4 768 грн 44 коп.
Вимоги обґрунтовано тим, що 22 червня 2014 року між публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» (далі – ПАТ «Банк Михайлівський») та ОСОБА_1 укладено угоду № 200512796 щодо кредитування, відповідно до умов якої банк надав ОСОБА_1 у користування кредитні кошти в розмірі 18 893 грн 40 коп., з встановленим строком користування з 22 квітня 2016 року по 22 квітня 2019 року, а відповідач зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071, проведеного 15 червня 2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі № 910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі, і за кредитним договором № 200512796. Додатком до договору є реєстр кредитних договорів. До позовної заяви надано витяг з додатку 1 до договору від 15 червня 2020 № 7_БМ про відступлення прав вимоги, який мав місце станом на дату укладання договору із зазначенням, окрім іншого, суми заборгованості. Станом на 21 березня 2024 року загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 52 896 грн 77 коп., заборгованість за кредитом – 18 386 грн 83 коп.; заборгованість за відсотками – 34 509 грн 94 коп. Окрім цього, позивач просить стягнути з відповідача суму збитків з урахуванням 3 % річних 4 768 грн 44 коп., суми збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань 22 031 грн 53 коп.
Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 200512796 від 22 квітня 2016 року відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту, а також виписки за картковими рахунками та сам розрахунок заборгованості з моменту укладення кредитного договору, в якому прослідковується виконання умов зобов`язання відповідачем по вищевказаному кредитному договору. За таких обставин суд позбавлений можливості перевірити наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором. Також суд вважав, що відповідачка сплатила кредитну заборгованість за кредитним договором № 200512796 від 22 квітня 2016 року, що був укладений між нею та ПАТ «Банк Михайлівський», і цей факт підтверджується копіями квитанцій № 56 від 14 травня 2019 року, № 94 від 22 червня 2019 року; № 126 від 18 липня 2019 року; № 33 від 20 серпня 2019 року; № 123 від 19 вересня 2019 року; № 135 від 21 жовтня 2019 року; № 39 від 18 листопада 2019 року; № 135 від 16 грудня 2019 року; № 46 від 17 січня 2020 року; № 87 від 21 лютого 2020 року та довідкою від 25 лютого 2024 року, виданою директором ТОВ «ФК «Фагор», з якої вбачається, що станом на 25 лютого 2020 року заборгованість за договором погашена в повному обсязі, що підтверджує перерахування коштів платником ОСОБА_1 , з призначенням платежу: кредитний договір № 200512796 від 22 квітня 2016 року.
Додатковим рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 18 липня 2024 року заяву адвоката Фрея Андріана Васильовича про ухвалення додаткового рішення у справі щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено.
Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правову допомогу у розмірі 9 960 грн 00 коп.
Додаткове рішення мотивовано тим, що оскільки в задоволенні позову відмовлено, з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої, які є обґрунтованими та підтверджені належними доказами.
Судові рішення оскаржило ТОВ «Діджи Фінанс», подавши в серпні 2024 року дві окремі апеляційні скарги.
Апеляційна скарга на рішення суду мотивована тим, що судом не враховано того, що встановивши факт укладення кредитного договору між ПАТ «Банк Михайлівський» та відповідачкою, а також факт здійснення останньою платежів за цим договором, суд дійшов неправильного висновку про недоведеність позивачем факту видачі відповідачці кредиту ПАТ «Банк Михайлівський». Звертає увагу на той момент, що відповідачкою такі погашення здійснювались на користь неналежного кредитора, а саме ТОВ «ФК «Фагор», що підтверджено відповідними судовими рішеннями по справі № 910/11298/16. Позивачем до позовної заяви додано виписку ПАТ «Банк Михайлівський» по рахунку відповідачки за укладеним кредитним договором, яка спростовує висновки суду про недоведеність позивачем суми заборгованості за кредитом.
В апеляційній скарзі просять скасувати рішення Радехівського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме у розмірі 17 993 грн 00 коп. 
Апеляційна скарга на додаткове рішення суду мотивована тим, що відповідачем до документів, які підтверджують надану професійну правничу допомогу, не додано платіжні інструкції про перерахування коштів. Розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним із складністю справи, деякі надані послуги дублюються, проте оплачуються окремо, а деякі, як наприклад, участь в судових засіданнях, взагалі не надано, що відображено в рішенні суду. Тобто, відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний розмір та є необхідними. 
В апеляційній скарзі просять додаткове рішення Радехівського районного суду Львівської області від 18 липня 2024 року скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у стягненні з ТОВ «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 судових витрати на професійну правову допомогу у розмірі 9 960 грн 00 коп. та зменшити їх до розумної і обґрунтованої суми, що підтверджується належними та допустимими доказами.
У вересні 2024 року від ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення, підписаний представником Фрей А. В., в якому міститься прохання долучити до матеріалів справи платіжні інструкції про перерахування коштів за надану правничу допомогу, які з технічних причин не були подані до суду першої інстанції.
Також у вересні 2024 року від ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення, підписаний представником Фрей А. В., в якому міститься прохання в задоволенні апеляційної скарги відмовити, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судових рішень в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла таких висновків.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 22 квітня 2016 між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено угоду (заява) № 200512796 щодо кредитування, відповідно до якої банк надав відповідачу у користування кредитні кошти в розмірі 18 893 грн 40 коп., з встановленим строком користування з 22 квітня 2016 року по 22 квітня 2019 року.
Матеріали справи містять розрахунок заборгованості за кредитним договором № 200512796 від 22 квітня 2016 року. Зокрема, сума боргу з 21 березня 2021 року до 21 березня 2024 року становить 52 896 грн 77 коп. Позивач розрахував період прострочення грошового зобов`язання – 1 097 днів, а саме: 52 896, 77 (сума боргу) + 22 031, 53 (інфляційне збільшення) + 4768, 44 (штрафні санкції) = 79 696, 74 грн.
Матеріали справи містять виписку по особовому рахунку за період з 23 травня 2016 по 27 липня 2020 року.
20 липня 2020 року позивачем набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору №7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеного за результатами проведення публічних торгів (аукціону) лоту №UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15 червня 2020 року, що мало місце 15 червня 2020 року. Серед кредитних договорів, що передані за договором про відступлення права вимоги, наявний також кредитний договір № 200512796, що був укладений 02 червня 2014 року між відповідачем та ПАТ «Банк Михайлівський».
Згідно Витягу з реєстру боржників ПАТ «Банк Михайлівський» до договору № 7_БМ про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року, загальний залишок заборгованості (без урахування штрафів та пені) становить 52 896 грн 77 коп., які складаються із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 18 386 грн 83 коп. та заборгованості за доходами у розмірі 34 509 грн 94 коп.
До матеріалів справи позивачем додано постанову Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16 за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до ТОВ «Фінансова компанія «Плеяда», ТОВ «Фінансова компанія «Фагор» про застосування наслідків нікчемності правочину, відновлення становища, яке існувало до порушення права.
З копії постанови про закінчення виконавчого провадження № 66483131 від 29 грудня 2022 року, встановлено що господарським судом міста Києва зобов`язано ТОВ «ФК Плеяда» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу від 19 травня 2016 року № 1905 та актів прийому-передачі від 20 травня 2016 року № 1 і № 2. Цією постановою зобов`язано боржника передати дані документи стягувачу.
Також матеріали справи містять копію претензії, що була надіслана відповідачу в грудні 2022 року.
20 травня 2016 року банк надіслав ОСОБА_1 повідомлення, яким повідомив що з моменту її отримання оплати за кредитним договором потрібно здійснювати за реквізитами наданими фактором.
02 серпня 2017 ТОВ «ФК «Фагор», з метою врегулювання зобов`язань позичальника направила ОСОБА_1 вимогу про погашення заборгованості.
05 жовтня 2018 року ТОВ «ФК «Фагор», з метою врегулювання зобов`язань позичальника повторно направила ОСОБА_1 вимогу про погашення заборгованості
25 лютого 2020 року ТОВ «ФК «Фагор» видало ОСОБА_1 довідку про те, що заборгованість за кредитним договором № 200512796 від 22 квітня 2016 року погашена в повному обсязі та договір закритий.
12 листопада 2020 позивачем надіслано відповідачці повідомлення, в якому зазначено, що між ТОВ «Діджи Фінанс» та ПАТ «Банк Михайлівський» 20 липня 2020 року був укладений договір відступлення прав вимоги №7_БМ, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 200512796 від 22 квітня 2016 року. Повідомлено ОСОБА_1 , що ТОВ Діджи Фінанс» набуло до неї право вимоги.
Копіями квитанцій № 56 від 14 травня 2019 року, № 94 від 22 червня 2019 року; № 126 від 18 липня 2019 року; № 33 від 20 серпня 2019 року; №123 від 19 вересня 2019 року; № 135 від 21 жовтня 2019 року; № 39 від 18 листопада 2019 року; № 135 від 16 грудня 2019 року; № 46 від 17 січня 2020 року; № 87 від 21 лютого 2020 року підтверджується перерахування коштів платником ОСОБА_1 , призначення платежу: кредитний договір №200512796 від 22 квітня 2016 року.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.
У постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі №753/23979/15-ц (провадження № 61-32621св18), від 24 жовтня 2019 року в справі № 357/2127/18 (провадження № 61-10574св19), від 05 серпня 2020 року в справі № 367/786/17 (провадження № 61-7071св19), від 11 листопада 2020 року в справі № 723/602/17 (провадження № 61-20313св19), від 22 квітня 2021 року в справі № 712/4821/16 (провадження № 61-16421св20) суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:
- у справі № 753/23979/15-ц: банк, звертаючись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, надав розрахунок розміру цієї заборгованості. Однак, апеляційним судом належним чином не було досліджено наявні в справі докази, не було надано їм належної оцінки, не вирішено питання про наявність чи відсутність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з встановлених судом обставин. Посилання суду апеляційної інстанції на те, що він не має повноважень визначати розмір заборгованості, є безпідставним, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Те ж саме стосується висновку суду про неможливість здійснення ним перевірки розрахунку заборгованості через ненадання позивачем виписки з особового рахунку відповідача. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України). Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором, як позивача, так і відповідача), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, апеляційний суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично не вирішив спір по суті. Оскільки суд апеляційної інстанції порушив вищенаведені норми процесуального права та не дослідив належним чином зібрані у справі докази, зокрема розрахунки заборгованості позивача та відповідача за кредитним договором у сукупності та взаємозв`язку з умовами вказаного договору, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - факти наявності чи відсутності заборгованості позичальника перед банком та дійсний розмір такої заборгованості, ухвалене в справі рішення апеляційного суду слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції;
- у справі № 357/2127/18: Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (далі - Положення № 254), визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити. Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій. До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України. Пунктом 5.1 глави 5 Положення № 254 визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується у регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка. Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що виписки з особового рахунка клієнта банку можуть слугувати як документи, що підтверджують фінансові операції;
- у справах № 367/786/17 і № 723/602/17: належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, суди не врахували наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства, висновки щодо відсутності заборгованості за кредитним договором за усіма її складовими не зроблені. Зокрема, судами жодним чином не обґрунтовано відмову у стягненні заборгованості перед банком за тілом кредиту, не вирішено питання про часткове задоволення позову, виходячи з попередньої відсоткової ставки, чим фактично суди ухилився від вирішення спору по суті;
- у справі № 712/4821/16: задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували виписку по особовому рахунку позичальника, яка є належним доказом наявності заборгованості боржника, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 169/506/17 та від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18. Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що позичальник вносив неодноразові щомісячні платежі на погашення заборгованості, починаючи з 01 вересня 2008 року по 22 грудня 2011 року, 02 жовтня 2014 року сплатив 1 171,85 доларів США та 3 328,15 доларів США, а останній платіж внесено 20 жовтня 2014 року. Оскільки судами встановлено та було підтверджено наявними матеріалами справи, що відповідач дійсно отримав грошові кошти та неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання щодо їх своєчасного повернення, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому суди обґрунтовано відхилили доводи відповідача про неврахування висновку експерта за результатами проведення у справі судово-економічної експертизи, оскільки вказані посилання спростовуються зібраними по справі доказами.
Тобто, на сьогодні сформувалась стала судова практика, відповідно до якої чітко вказано, що у кредитних спорах документами, які підтверджують розмір заборгованості є первинні бухгалтерські документи і банківська виписка, зокрема, відноситься до таких первинних бухгалтерських документів (див. постанови Верховного Суду від 14 березня 2018 року в справі № 654/4006/14-ц (провадження № 61-2247св18), від 11 вересня 2019 року в справі № 755/2284/16-ц (провадження № 61-4685св19), від 30 червня 2020 року в справі № 554/12083/15 (провадження № 61-2049св19), від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року в справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 25 травня 2021 року в справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21)).
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у тому числі розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Згідно з положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту та його погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та інше), тому у суду відсутні підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку, є правильними, місцевий суд наведених вище правових висновків не врахував, адже з доданої до позовної заяви банківської виписки можливо встановити вказані обставини, що свідчить про невиконання судом своєї процесуальної функції щодо з`ясування обставин справи та перевірки їх за допомогою поданих сторонами доказів.
Водночас, колегія суддів враховує таке.
Приписами пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Згідно з приписами статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Відповідно до положень статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором (див. постанову Верховного Суду від 02 листопада 2022 року в справі № 947/23885/19 (провадження №61-3902св21)).
Як зазначено в частині першій статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Тлумачення статті 526 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання (див. постанову Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 537/4905/15-ц (провадження № 61-11408св18)).
Згідно з приписами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частини перша статті 598, стаття 599 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) викладено такий висновок про застосування норми права: «…Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України). Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці».
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (зокрема, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
У постанові від 20 липня 2022 року в справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України). Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина друга цієї статті). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя тієї ж статті). За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України). Крім того, наслідком недійсності правочину є відшкодування за рахунок винної сторони другій стороні недійсного правочину або третій особі збитків і моральної шкоди, завданих у зв`язку із вчиненням недійсного правочину (частина друга статті 216 ЦК України). Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: (1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); (2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього кодексу). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя статті 216 ЦК України).
У постанові від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що «відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. […] Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається».
Саме в цьому сенсі слід говорити про відсутність розпорядчого ефекту такого договору: оскільки відповідного права вимоги не було, то передати його покупець не зміг.
Отже, сама лише недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Недійсність вимоги зумовлює відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У таких випадках передання недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу.
Наприклад, якщо вимога відступлена за договором купівлі-продажу, то передання вимоги, яка вже не існує внаслідок виконання зобов`язання боржником, може свідчити про порушення продавцем обов`язку передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частина перша статті 662 ЦК України).
У таких випадках покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, або вимагати розірвання договору (стаття 651 ЦК України).
Крім того, оскільки невиконання покупцем обов`язку з передання товару є істотним порушенням договору, покупець вправі вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору (частина п`ята статті 653 ЦК України).
Отже, недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року в справі № 910/19199/21 (провадження № 12-45гс22).
Встановивши, що відповідач належним чином виконав зобов`язання за кредитним договором новому кредитору (ТОВ «ФК «Фагор»), що підтверджується матеріалами справи та не спростовано позивачем, а визнання недійсним договору на підставі якого новий кредитор (ТОВ «ФК «Фагор») набув право вимоги до відповідача за кредитним договором відбулося після припинення зобов`язань за цим договором у зв`язку із його належним виконанням, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволені позову з підстав того, що у позивача відсутнє право вимоги до відповідача.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу позивача, що його права на набуті права вимоги до відповідача за кредитним договором можуть бути захищені не за рахунок останнього, а шляхом звернення до особи, в якої позивач набув це право.
Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.
За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду, оскаржуване рішення слід змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновки щодо недоведеності розміру позовних вимог, в решті рішення суду як законне та обґрунтоване слід залишити без змін, і таким чином, апеляційну скаргу задовольнити частково.
Щодо додаткового рішення суду.
Суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті (частина третя статті 259 ЦПК України).
Частиною першою статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи (частина третя статті 270 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку з реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й стримування від подання безпідставних позовів (скарг).
Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Професійну правничу допомогу в суді першої інстанції ОСОБА_1 надавав адвокат Фрей А. В., який діяв на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВС № 1282831, виданого 17 травня 2024 року відповідно до договору про надання правової допомоги № 1/130524Р від 13 травня 2024 року.
У відзиві на позовну заяву зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок втрат на правничу допомогу, які відповідач очікує понести у зв`язку із розглядом справи, в розмірі 10 000 грн 00 коп., а також вказано, що документальне підтвердження цих витрат буде надано суду з урахуванням вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України. До відзиву додано докази про його надіслання до електронного кабінету позивача.
09 липня 2024 року судом ухвалено рішення у справі.
12 липня 2024 року, тобто з дотриманням вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України, через систему «Електронний суд» Дідух Н. З. подала заяву про ухвалення додаткового рішення, яка підписана представником Фрей А.В., в якій просить стягнути з позивача на її користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 960 грн 00 коп. До заяви додано копії договору №1130524Р про надання правничої (правової) допомоги від 13 травня 2024 року, протоколу доручення № до цього договору від 16 травня 2024 року, акта здачі-приймання робіт (наданих послуг) № 455 від 10 липня 2024 року, звіту до цього акта, рахунку на оплату № 377 від 10 липня 2024 року на суму 8 160 грн 00 коп. До заяви також додано докази про її надіслання разом з додатками до електронного кабінету позивача.
Ухвалою суду від 15 липня 2024 року розгляд заяви призначено на 18 липня 2024 року, що узгоджується з приписами частини третьої статті 270 ЦПК України у редакції, діючій на той час.
Позивач не скористався своїм правом подати клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.
Підстав для зменшення цього розміру, виходячи зокрема з їх не співмірності, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги на додаткове рішення, адже такі правильних висновків місцевого суду не спростовують.
Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу позивача, що згідно зі усталеною судовою практикою Верховного Суду для цілей розподілу витрат на професійну правничу допомогу не потрібно, щоб такі були реально понесені (сплачені) на момент вирішення питання про їх розподіл.
Відтак, доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Тому, відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України, враховуючи положення статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу на додаткове рішення суду належить залишити без задоволення, а таке рішення – без змін.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги (рішення суду першої інстанції змінено в мотивувальній частині), підстави для розподілу судових витрат у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення суду Радехівського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року задовольнити частково. 
Рішення суду Радехівського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновки щодо недоведеності розміру позовних вимог.
В решті рішення Радехівського районного суду Львівської області від 09 липня 2024 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на додаткове рішення Радехівського районного суду Львівської області від 18 липня 2024 року залишити без задоволення.
Додаткове рішення Радехівського районного суду Львівської області від 18 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 08 травня 2026 року.

Головуючий       С.М. Копняк

Судді:        С.М. Бойко

А.В. Ніткевич