Справа № 135/262/26
Провадження № 2/135/315/26

РІШЕННЯ
іменем України

15.06.2026  м. Ладижин 
Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Волошиної Т.В.,
за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ладижині в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням сторін) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 
1.1. Виклад позиції позивача
ТОВ «Споживчий Центр» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором № 04.08.2025-100001249 від 04 серпня 2025 року на загальну суму 39 450 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 серпня 2025 року між ТОВ «Споживчий Центр» та  ОСОБА_1  в електронній формі укладено кредитний договір (оферти) № 04.08.2025-100001249, відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 15 000 грн на визначений договором строк. Позивач зазначив, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти шляхом їх перерахування на банківську картку, реквізити якої були вказані відповідачем під час оформлення кредиту.
Позичальник не виконав умови кредитного договору, внаслідок чого станом на дату подання позову виникла заборгованість на загальну суму 39 450 грн, яка складається із заборгованості за: тілом кредиту - 15 000 грн, процентами - 14 700 грн, комісією за надання кредиту – 2 250 грн та процентами, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України – 7 500 грн. З огляду на наведене позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у зазначеному розмірі, а також судовий збір у сумі 2 662 грн 40 коп., сплачений під час звернення до суду. 
1.2. Позиція відповідача. Відзив
Відповідач ОСОБА_1 у письмовому відзиві на позовну заяву позовні вимоги визнає частково, а саме: не заперечує проти задоволення позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог просить відмовити повністю. Також просить не стягувати з нього судовий збір, відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу або зменшити їх розмір.
Аргументуючи свою позицію зазначає, що прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором було спричинене об`єктивними та незалежними від нього обставинами, а саме перебування його на стаціонарному лікуванні на момент настання строків платежів, водночас отримані кредитні кошти були використані виключно на придбання медикаментів та оплату лікування. Після проходження лікування він ніс додаткові витрати, пов`язані з відновленням здоров`я та реабілітацією, що суттєво погіршило його фінансовий стан. У зв`язку з цим він тимчасово не мав можливості своєчасно виконувати грошові зобов`язання. На даний час він повторно перебуває на лікуванні, що підтверджує поважність причин прострочення та відсутність умислу ухилятися від виконання зобов`язань. Погоджується із заборгованістю в частині тіла кредиту в розмірі 15 000 грн. 
Посилаючись на частину 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та з урахуванням факту проходження ним з 26.02.2022 по теперішній час військової служби, вказує на безпідставність нарахування процентів, комісій та застосування ст. 625 ЦК України. Також, посилаючись на частину 9 статті 5 Закону України «Про судовий збір», та з урахуванням того, що він є особою з інвалідністю 2 групи, просить звільнити його від сплати судового збору.
Окрім того, просить суд відмовити у стягненні з нього витрат на професійну правничу допомогу або зменшити їх розмір як неспівмірних та необґрунтованих, з урахуванням часткового визнання позову, відсутності заходів досудового врегулювання спору з боку позивача, а також того, що він є
військовослужбовцем, ветераном війни, та особою з інвалідністю внаслідок війни.
ІІ. Процесуальні дії у справі. Заяви (клопотання) учасників справи.
23 лютого 2026 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та визначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов.
13 березня 2026 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву (див. п. 1.2 цього Рішення).
21 травня 2026 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, надано представнику позивача п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви.
Цього ж дня представник позивача через систему «Електронний суд» подав заяву з усунутими недоліками.
Представник позивача ОСОБА_2 в позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Суд, враховуючи зазначені обставини, вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України, оскільки учасники справи належним чином реалізували свої процесуальні права та обов`язки.
У зв`язку з неявкою усіх учасників справи фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося на підставі частини другої статті 247 ЦПК України.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом 
04 серпня 2025 року між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 04.08.2025-100001249 (а. с. 80 зворотна сторона – 87). Даний кредитний договір, а також паспорт споживчого кредиту (а. с. 78 – 80), паперові копії яких долучені до матеріалів справи, підписані ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором «Е473». З цих документів убачається, що до складу загальних витрат за кредитом включено комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом, визначено орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача, порядок і строки погашення кредиту, розмір та строки внесення платежів, а також наслідки невиконання чи неналежного виконання зобов`язань. Підписавши зазначені документи, відповідач підтвердив ознайомлення з умовами кредитування та погодився з ними. 
Так згідно заявки (а. с. 83 зворотна сторона - 85), яка є невід`ємною частиною договору: дата надання/видачі кредиту – 04.08.2025; сума кредиту – 15 000 грн; строк кредитування – 98 днів з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту – 09.11.2025 (пп. 1-4). Умовами визначено такий фінансовий механізм кредитування: процентна ставка фіксована незмінна – 1% за 1 день користування кредитом; комісія, пов`язана з наданням кредиту – 15% від суми кредиту, що дорівнює – 2 250 грн; проценти відповідно до статті 625 ЦК України, які нараховуються від простроченої позичальником суми (пп. 6, 7, 15). Реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів за даним та наступними договорами – НОМЕР_1 .
У пункті 17 заявки кредитного договору та пункті 17 відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору вказано, що способом ідентифікації та верифікації споживача є отримання ідентифікаційних даних через Систему BankID НБУ (а. с. 84 зворотна сторона, 86).
Позивачем надано інформацію з системи BankID НБУ, яка містить інформацію позичальника: номер телефону, а також серію, номер паспорта, коли і ким виданий; індивідуальний податковий номер (а. с. 89). 
ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає ТОВ «Споживчий Центр» посередницькі послуги з перерахування коштів, використовуючи систему i.Pay.ua відповідно до умов договору № ФК-П-2024/01-2 від 04.01.2024 (а. с. 22–26).
04.08.2025 о 13:38:02 кошти в сумі 15 000 грн перераховано на карту № НОМЕР_2 , номер транзакції в системі i.Pay.ua – 822878991, призначення платежу: видача за договором кредиту № 04.08.2025-100001249, що підтверджується інформацією, яка надана ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за вих. № 1-1002 від 10.02.2026 (а. с. 77).
Заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором становить 39 450 грн, яка складається із заборгованості за: тілом кредиту - 15 000 грн, процентами - 14 700 грн, комісією за надання кредиту – 2 250 грн та процентами, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України – 7 500 грн, що підтверджується  довідкою-розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором № 04.08.2025-100001249 від 04 серпня 2025 року (а. с. 88).
Відповідач ОСОБА_1 на підтвердження обставин поширення на нього положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надав наступні докази: копію військового квитка серії НОМЕР_3 (а. с. 48-52); копію посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 , яке видане 17.02.2021 (а. с. 53); копію посвідчення особи з інвалідністю 2 групи, яка має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – осіб з інвалідністю внаслідок війни (а. с. 53); копію довідки за формою 6, виданої військовою частиною НОМЕР_5 від 05.11.2023 року за № 3635, відповідно до якої він у період з 01.04.2022 по 17.04.2022, з 21.04.2022 по 17.07.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України (а. с. 54); копію довідки за формою 5, виданої військовою частиною НОМЕР_6 від 12.03.2026 року за № 151, відповідно до якої він перебуває на військовій службі за контрактом у зазначеній військовій частині (а. с. 55).
На підтвердження обставин перебування на лікуванні в період строку кредитування за даним кредитним договором відповідач ОСОБА_1 надав копії медичних документів: свідоцтва про хворобу від 22.12.2025 № 2025-1226-1645-0617-7 (а. с. 56 – 60); виписки № 215 з медичної карти стаціонарного хворого № 1151/182 (а. с. 61 - 62).
Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Станом на момент розгляду справи відповідач не надав суду доказів сплати вказаної суми заборгованості.
ІV. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування
4.1.Укладення електронного договору про споживчий кредит
Загальні вимоги до чинності правочину встановлені статтею 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства та його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин презюмується правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. 
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції та встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 цього Закону електронний договір — це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення їхніх цивільних прав і обов`язків і оформлена в електронній формі; такий договір укладається і виконується у порядку, передбаченому, зокрема, Цивільним кодексом України. 
Частина третя статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що електронний договір укладається шляхом направлення пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) іншою стороною; такий договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила оферту, відповіді про прийняття цієї пропозиції у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до цієї норми відповідь про акцепт, зокрема, може надаватися шляхом заповнення електронної форми з накладенням електронного підпису у порядку, визначеному статтею 12 вказаного Закону, або шляхом вчинення дій, які в інформаційній системі прямо визначені як прийняття пропозиції. 
За пунктами 12, 13 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор — це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, і яка використовується як електронний підпис одноразовим ідентифікатором — дані в електронній формі, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні. Згідно зі статтею 12 цього Закону електронний правочин вважається підписаним, зокрема, у разі використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Суд установив, що 04 серпня 2025 року відповідач в особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «Споживчий Центр» подав електронну заявку на отримання кредиту, після чого на вказаний ним номер мобільного телефону кредитодавець надіслав одноразовий ідентифікатор (цифровий код). Введення відповідачем цього одноразового коду в інформаційній системі позивача слугувало підтвердженням його акцепту пропозиції укласти кредитний договір № 04.08.2025-100001249 від 04 серпня 2025 року в електронній формі. Зміст укладеного договору (пропозиція про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта), заявка кредитного договору, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору (кредитної лінії), інформаційне повідомлення позичальника, паспорт споживчого кредиту) відображені у файлах особистого кабінету та роздруковані в матеріалах справи. 
Із зазначених документів убачається, що до моменту укладення кредитного договору відповідачу було надано інформацію, передбачену статтею 9 Закону України «Про споживче кредитування», зокрема дані про реальну річну процентну ставку, орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача, графік платежів, розмір і строки внесення обов`язкових платежів, а також наслідки невиконання зобов`язань. Підписавши зазначені документи електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відповідач підтвердив, що був обізнаний з основними умовами кредитування та погодився з ними.
Правові висновки щодо допустимості укладення цивільно-правових договорів у сфері споживчого кредитування в електронній формі з використанням одноразових ідентифікаторів неодноразово висловлювалися у практиці Верховного Суду. Так, у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 вказано, що підписання договору одноразовим паролем-ідентифікатором є належним способом волевиявлення сторони, а договір, укладений за правилами Закону України «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Аналогічні підходи викладено у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19. 
З урахуванням наведеного, а також того, що будь-яких позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним чи нікчемним у цій справі не заявлено, підстав вважати, що презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 ЦК України, спростована, суд не вбачає. Отже, кредитний договір № 04.08.2025-100001249 від 04 серпня 2025 року є належним чином укладеним в електронній формі, відповідає вимогам закону щодо форми правочину і є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідач отримав за цим договором грошові кошти в обумовленому розмірі, у зв`язку з чим зобов`язаний повернути їх та сплатити передбачені договором платежі у встановлені строки.
4.2. Розрахунок заборгованості та доказування її розміру
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати позичальникові грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник — повернути кредит та сплатити проценти. За пунктами 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи, і докази на їх підтвердження.
Звертаючись до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 04.08.2025-100001249 від 04 серпня 2025 року в розмірі 39 450 грн, яка, за поданим розрахунком, складається із заборгованості за тілом кредиту — 15 000 грн, за процентами — 14 700 грн, за комісією за надання кредиту – 2 250 грн та за процентами, які нараховані на підставі ст. 625 ЦК України — 7 500 грн. Подані позивачем договір та розрахунок заборгованості свідчать, що відповідачу надано кредит у сумі 15 000 грн строком на 98 днів (з 04.08.2025 по 09.11.2025).
Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнає частково, а саме в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 15 000 грн. У задоволені інших позовних вимог просить відмовити, посилаючись на те, що на нього розповсюджуються пільги як на військовослужбовця. який брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України.
Суд бере до уваги, що відповідач позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 15 000 грн визнав, і таке визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб. За цих обставин суд вважає доведеними обсяг заборгованості за основним боргом; питання правомірності стягнення процентів за користування кредитом, комісії за надання кредиту та процентів, які нараховані на підставі ст. 625 ЦК України, оцінюється окремо з огляду на спеціальне законодавство про споживче кредитування, а також приписи ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. 
4.3. Щодо вимоги про стягнення процентів за користування кредитом
Позивач просить стягнути заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 14 700 грн, які нараховані відповідачу за умовами кредитного договору за період з 04.08.2025 по 09.11.2025.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості свідчить про те, що проценти за користування кредитом у розмірі 14 700 грн були нараховані відповідно до умов кредитного договору № 04.08.2025-100001249 від 04 серпня 2025 року та в період його дії - з 04.08.2025 по 09.11.2025.
Водночас відповідач ОСОБА_1 не погоджується зі стягненням з нього заборгованості за процентами за користування кредитом. На обґрунтування своїх заперечень зазначає, що відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», він має право на їх списання.
У частині 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.
Цей припис Закону є самостійною нормою і дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-цта від 11 грудня 2019 року у справі №521/7927/16-ц.
Підставами для отримання пільг військовослужбовцями під час дії особливого періоду є:
1. Для військовослужбовців, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період - довідка за формами 5 або 6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07 квітня 2017 року №124 (далі - Інструкція) та витяг із наказу або довідка про призов військовозобов`язаного або резервіста на військову службу за призовом від час мобілізації, на особливий період, видана територіальним центром комплектування та соціальної підтримки (раніше - військовим комісаріатом), військовою частиною, органом військового управління, військовим навчальним закладом, установою та організацією Збройних сил України.
2. Для військовослужбовців, які проходять військову службу всіх видів, передбачених частиною шостою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (крім осіб, зазначених в пункті 1 цього листа), які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів - довідки за формами 5 або 6 Інструкції та довідка за формою, яка встановлена додатком 4 до Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередньо участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій 4 та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №413.
Таким чином, військовослужбовці, які надали вищезазначені документи, мають право на пільги, визначені п. 15 ст. 14 Закону № 2011-XII.
З вказаного вище убачається, що позовні вимоги в частині стягнення процентів не можуть бути задоволені судом, якщо буде встановлено (шляхом доведення обставин), що боржник (позичальник) має право на пільги згідно із Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а без встановлення наявності у позичальника пільг є всі підстави для стягнення процентів.
Відповідачем ОСОБА_1 надано: копію військового квитка серії НОМЕР_3 (а. с. 48-52); копію посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_4 , яке видане 17.02.2021 (а. с. 53); копію посвідчення особи з інвалідністю 2 групи, яка має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – осіб з інвалідністю внаслідок війни (а. с. 53); копію довідки за формою 6, виданої військовою частиною НОМЕР_5 від 05.11.2023 року за № 3635, відповідно до якої він у період з 01.04.2022 по 17.04.2022, з 21.04.2022 по 17.07.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України (а. с. 54); копію довідки за формою 5, виданої військовою частиною НОМЕР_6 від 12.03.2026 року за № 151, відповідно до якої він перебуває на військовій службі за контрактом у зазначеній військовій частині.
Тобто з поданих документів вбачається, що на момент укладення кредитного договору № 04.08.2025-100001249 від 04 серпня 2025 року відповідач ОСОБА_1 вже отримав статус учасника бойових дій (07.02.2021) та військовослужбовця, який брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України (з 01.04.2022), а отже в період дії договору - з 04.08.2025 по 09.11.2025, коли була нарахована вказана сума процентів за користування кредитом, на нього розповсюджувались пільги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 04.08.2025 по 09.11.2025 у розмірі 14 700 грн, оскільки на відповідача у вказаний період поширювалася дія положень ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
4.4. Щодо вимоги про стягнення комісії за надання кредиту
Позивач просить стягнути заборгованість за комісією за надання кредиту у розмірі 2 250 грн, яка нарахована відповідачу за умовами кредитного договору.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом — це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом, зокрема, включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, законом прямо передбачено право кредитодавця встановлювати в договорі про споживчий кредит комісії як складові загальних витрат за кредитом. 
Постановою Правління Національного банку України від 11 лютого 2021 року № 16 затверджено Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Відповідно до пункту 5 цих Правил кредитодавець надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів, у тому числі щодо вартості додаткових та/або супутніх послуг кредитодавця, кредитного посередника та третіх осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, тлумачачи зазначені норми, дійшла висновку, що така форма витрат, як комісія у складі загальних витрат за кредитом (у тому числі комісія за надання кредиту), прямо передбачена законодавством; її розмір визначається кожним кредитодавцем індивідуально та закріплюється в умовах договору і внутрішніх документах фінансової установи. 
У кредитному договорі № 04.08.2025-100001249 від 04 серпня 2025 року сторони погодили, що позичальник сплачує одноразову комісію за надання кредиту у розмірі 15% від суми кредиту, що дорівнює – 2 250 грн (пункт 7 Заявки). 
Суд встановив, що відповідач підписав електронним підписом одноразовим ідентифікатором кредитний договір, графік платежів та паспорт споживчого кредиту, в яких відображено інформацію про існування та розмір одноразової комісії за надання кредиту. Підписання цих документів свідчить про те, що відповідач отримав необхідну інформацію про структуру загальних витрат за кредитом, у тому числі про обов`язок сплати зазначеної комісії, та погодився з відповідними умовами кредитування. 
Умови кредитного договору № 04.08.2025-100001249 та пов`язаних із ним документів (паспорт споживчого кредиту) не свідчать про те, що одноразова комісія за надання кредиту включає плату за послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати безоплатно відповідно до Закону України «Про споживче кредитування», або що вона приховує плату за інформацію, яка має надаватися безоплатно. Натомість така комісія є частиною плати за користування кредитом, визначеною як складова загальних витрат за споживчим кредитом.
За таких обставин суд приходить до висновку, що включення до умов кредитного договору обов`язку позичальника сплатити комісію за надання кредиту в розмірі 2 250 грн та подальше витребування цієї суми позивачем відповідає вимогам спеціального законодавства, яке регулює споживче кредитування, і не суперечить статті 228 ЦК України. Водночас суд звертає увагу відповідача, що нормами частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» взагалі не передбачено пільг, які б звільняли від кредитних зобов`язань за комісіями, що є частиною плати за користування кредитом. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за одноразовою комісією за надання кредиту в розмірі 2 250 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
4.5. Щодо вимоги про стягнення процентів, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України
Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України, у розмірі 7 500 грн.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Пунктом 15 Заявки кредитного договору № 04.08.2025-100001249 від 04 серпня 2025 року сторони погодили проценти відповідно до статті 625 ЦК України, які нараховуються від простроченої позичальником суми. Отже, на рівні договору передбачено застосування процентів річних як заходу відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Водночас пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України встановлює, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплачувати на користь кредитодавця неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення; неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем. 
У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22 зроблено висновок, що дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України поширюється на зобов`язання, які виникають, зокрема, з договорів позики та кредитних договорів, у тому числі договорів про споживчий кредит. Верховний Суд зазначив, що законодавець запровадив спеціальні наслідки прострочення виконання грошових зобов`язань у період дії воєнного стану, які полягають у звільненні позичальника від відповідальності за частиною другою статті 625 ЦК України та від обов`язку сплачувати неустойку, а також у списанні нарахованих з 24 лютого 2022 року сум неустойки та інших аналогічних платежів. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 183/7850/22. 
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на території України з 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан, строк дії якого надалі неодноразово продовжувався і який діє на момент розгляду справи. Кредитні правовідносини між сторонами у справі виникли вже в умовах дії воєнного стану, а проценти на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 7 500 грн, заявлені до стягнення, нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання в цей період.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який виключає можливість стягнення з позичальника процентів, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, починаючи з 24 лютого 2022 року, а отже нараховані суми вказаних процентів підлягають списанню кредитодавцем. За таких обставин вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України, у розмірі 7 500 грн не підлягає задоволенню.
Висновки
З урахуванням наведеного та встановленого судом невиконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 04.08.2025-100001249 від 04 серпня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Споживчий Центр» про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню. Підлягає стягненню заборгованість у розмірі 17 250 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту — 15 000 грн та за комісією – 2 250 грн. У решті позовних вимог, а саме в частині стягнення заборгованості за: процентами за користування кредитом у розмірі 14 700 грн та процентами, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України, у розмірі 7 500 грн, а всього на загальну суму 22 200 грн, з підстав, викладених у мотивувальній частині рішення, слід відмовити.
V. Розподіл судових витрат між сторонами
Судом встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 2?662 грн 40 коп., що підтверджується платіжним документом від 13.02.2026 (а.с. 9).
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Відповідно до частин 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Пунктами 1, 2 частини другої ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Оскільки відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується відповідним посвідченням (а. с. 53), він звільняється від сплати судового збору під час розгляду даної справи.
Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому судовий збір має бути компенсовано позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позов задоволено частково – у розмірі 17 250 грн із заявлених 39 450 грн, що становить 43,73% від суми позовних вимог, а тому компенсації підлягають судові витрати позивача пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме – 1 164 грн 27 коп.
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 звільняється від сплати судового збору, судові витрати, пропорційно до задоволеної частини вимог, у розмірі 1 164 грн 27 коп., понесені ТОВ «Споживчий Центр»", слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Решту судового збору в сумі 1 498 грн 13 коп. слід залишити за позивачем.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 2–5, 7, 8, 10–13, 81, 83, 89, 133, 141, 247, 258, 259, 263–265, 268, 273, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» заборгованість за кредитним договором № 04.08.2025-100001249 від 04 серпня 2025 року у розмірі 17 250 (сімнадцять тисяч двісті п`ятдесят) грн 00 коп. 
Судовий збір в розмірі 1 164 (одна тисяча сто шістдесят чотири) грн 27 коп. компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ладижинський міський суд Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354, ст. 355 ЦПК України).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України).
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України).
Ім`я (найменування) сторін:
- позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр», місце знаходження: вул. Саксаганського, буд. 133/А, м. Київ, 01032, ЄДРПОУ 37356833;
- відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації проживання:  АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 .
Рішення складено та підписано суддею 15.06.2026. 
Суддя