СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року м. Харків Справа № 917/95/26 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Стойка О.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Попков Д.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ПАРКАН ЮА”, м.Дніпро на рішення Господарського суду Полтавської області від 23.03.2026 у справі №917/95/26
за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю “ПАРКАН ЮА”, м.Дніпро,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО ВИРОБНИЧА ФІРМА "ТЕХВАГОНМАШ", м. Кременчук, 
про стягнення 192599,01 грн боргу за договором поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020
ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАРКАН ЮА» (далі- Позивач) звернувся до Господарського суду Полтавської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма «Техвагонмаш» (далі- Відповідач) про стягнення 192 599,01 грн. яка складається з 70 599,01 грн. інфляційного збільшення та 122000грн, як плати за користування грошима.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 23.03.2026 у справі №917/95/26 позов задоволено частково; стягнуто з Відповідача на користь Позивача 70 599,01 грн інфляційних втрат, відшкодовано 975,93 грн судового збору; в задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Позивач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 23.03.2026 у справі №917/95/26 та змінити рішення суду першої інстанції, стягнувши з Відповідача додатково 122000 гривень (плата за користування грошима).
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції зроблено помилкові висновки щодо недоведеності позовних вимог в частині стягнення плати за користування чужими грошовими коштами, оскільки:
-відносини сторін у даній справі врегульовані умовами Договору поставки, який хоча і не був підписаний Відповідачем в порушення ст. 646 ЦК України, однак усі первинні документи містили посилання на Договір № 52/МТС-20 від 01.12.2020, які судом досліджено не було;
-судом першої інстанції здійснено помилкове трактування 3% річних в якості окремої плати за користування грошима, аніж наведена в нормах ст.ст. 536 та 625 ЦК України;
-суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки на етапі подання позову Позивач вказував про орієнтовний розмір та склад таких витрат, а також зазначав, що такі докази будуть подані впродовж п`яти днів після отримання рішення.
Також, в апеляційній скарзі Позивач зазначив про орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу у розмірі 8000, 00грн.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду у справі №917/95/26 від 17.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на означене судове рішення та встановлено строк учасникам справи для надання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи у строк до 28.04.2026р. (включно).
Вказаною ухвалою повідомлено учасників справи про розгляд апеляційної скарги без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в світлі частини 10 статті 270 ГПК України, оскільки справа переглядається лише в частині матеріальних вимог з ціною позову менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу за змістом якого просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги Позивача, а рішення суду залишити без змін, посилаючись, зокрема, на наступне:
-суд першої інстанції дійшов вірних висновків про відсутність між сторонами укладеного договору поставки, оскільки жодного договору Відповідач не підписував;
-заборгованість за поставлений товар була сплачена Відповідачем у повному обсязі і Позивач не мав права самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо чітко зазначено призначення платежу;
-оскільки Позивачем в позовній заяві висувалися вимоги про стягнення саме процентів (плати за користування грошовими коштами) з посиланням на договірний характер спірних правовідносин як на підставу позову в цій частині вимог (а саме, з посиланням на п.9.2 договору поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020), то суд правомірно відмовив у задоволенні вимог про стягнення плати за користуванням чужими грошовими коштами;
-суд правомірно відмовив Позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу, оскільки Позивачем не було надано орієнтовного розрахунку таки вимог.
Враховуючи положення ч. ч. 13, 14 ст. 8 ГПК України, фіксація розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:
-виставлення Товариством з обмеженою відповідальністю «ПСТ Автоматик» (колишня назва підприємства Позивача) Відповідачу рахунок на оплату №275 від 14.06.2021 товару - ворота складені, розміром 4500*4000 в кількості 1 шт вартістю 220 392 грн (з ПДВ), який містив посилання на договір № 52/МТС-20 від 05.01.2021;
-оплати Відповідачем платіжною інструкцією від 15.06.2021 №3888 на користь Позивача 110 196,00 грн з зазначенням у якості підстави платежу оплату за товар- ворота складені за рахунком №275 від 14.06.2021;
-отримання Відповідачем від Позивача товару вартістю 220 392 грн (з ПДВ), ворота складені, розмір 4500*4000, 1 шт, на підставі довіреності покупця ААЕ №508803/273 від 20.08.2021 та видаткової накладної №315 від 20.08.2021, яка також містить посилання на договір № 52/МТС-20 від 05.01.2021;
- оплати Відповідачем платіжною інструкцією від 30.10.2025 №3391 на користь Позивача грошових коштів у сумі 110 196,00 грн із зазначенням у якості підстави платежу оплата за товар-ф ворота складені за рахунком №275 від 14.06.2021.
Зазначені обставини сторонами не оспорюються.
За твердженням Позивача, між сторонами було укладено договір поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020, копія якого додана до позовної заяви з підписом представника (директора) ТОВ «ПСТ Автоматик» як продавцем, а підпису представника Відповідача у якості покупця договір не містить.
До позовної заяви Позивачем також додано копію специфікації до договору №52/МТС-20 від 05.01.2021, в якій зазначено товар - ворота складені, розмір 4500*4000, 1 шт, вартістю 220 392 грн (з ПДВ), яка також не підписана зі сторони Відповідача, як покупця.
Вважаючи, що такий договір був укладений між сторонами, Позивач посилався на факт направлення Відповідачу тексту договору, специфікацію до нього (для засвідчення та повернення одного екземпляру), рахунок з посиланням на Договір, видаткову накладну від 20.05.2021 з посиланням на Договір.
Звертаючись з позовом, Позивач зазначав про часткове виконання Відповідачем умов Договору № 52/МТС-20 від 01.12.2020 на суму 110 196,00 грн, що стало підставою для звернення з даним позовом про стягнення 192 599,01 грн, яка складається з 70 599,01 грн. інфляційного збільшення та 122000грн, як плати за користування грошима.
Відповідач у відзиві зазначав, що 2021 році Позивач тричі виконував поставки воріт різної конфігурації, а саме:
-01.03.2021 на суму 501 672,00 грн на умовах попередньої оплати 12.01.2021 та 17.02.2021;
- 04.06.2021 на суму 265 956,00 грн умовах попередньої оплати 19.01.2021 та 18.05.2021;
- 20.08.2021 на суму 220 392,00 грн з частковим авансом 15.06.2021.
Відповідач у відзиві визнавав факт отримання на електронну пошту від Позивача проекту Договору та специфікацій 1, 2, 3, копії яких додані до відзиву, а також факт отримання в кабінеті користувача підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» 30.10.2025 заяви Позивача про видачу судового наказу про стягнення загальної суми 302 795 грн боргу, інфляційних нарахувань та процентів за користування грошовими коштами.
Відповідач зазначав, що платіжною інструкцією від 30.10.2025 №3391 сплатив Позивачу кошти у розмірі 110 196,00 грн із посиланням у якості підстави платежу на рахунок №275 від 14.06.2021 та листом від 30.10.2025 вих.№185 на електронну адресу Позивача повідомив останнього про задоволення вимоги про сплату заборгованості за поставлене обладнання на суму 110 196,00 грн, викладеної Позивачем в заяві про видачу судового наказу (копія листа додана до відзиву).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав обґрунтованими вимоги Позивача про стягнення 70 599,01 грн нарахувань індексу інфляції за період з 01.09.2021 по 28.10.2025 з огляду на прострочення Відповідача щодо сплати залишку вартості товару в розмірі 110 196,00 грн з 21.08.2021 та сплати повної вартості товару 30.10.2025. В частині вимог щодо стягнення 122000грн у якості плати за користування грошима в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої відповідно до п.9.6 договору, судом визнані необґрунтованими через недоведеність Позивачем факту укладення договору поставки.
Предметом апеляційного перегляду є незгода Позивача в частині висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав до стягнення з Відповідача грошових коштів у розмірі 122000грн, як плати за користування грошима в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої відповідно до п.9.6 договору.
В іншій частині висновки суду сторонами не оскаржуються, а тому не переглядаються судовою колегією.
У даному випадку Позивач наполягає на існуванні між сторонами договірних відносин, на виконання яких Позивач поставив Відповідачу товар, який ним оплачено несвоєчасно, а Відповідач проти укладення відповідного договору заперечує.
Таким чином, для правильного вирішення даного спору необхідно встановити факт наявності або відсутності існуванні між сторонами договірних відносин, на виконання яких Позивач і вимагає плату за користування грошима.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Надаючи правову кваліфікацію спірних правовідносин, судова колегія зазначає наступне.
Стаття 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Правочин може учинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 205 ЦК України).
Зі змісту ст. 207 ЦК України випливає, що правочин в простій письмовій формі вчиняється сторонами шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими сторони обмінялися за допомогою телетайпних, електронних або інших технічних засобів зв`язку.
Частиною 1 статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною 2 статті 643 ЦК України визначено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки.
Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 910/9817/19.
У відповідності до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини між сторонами існували з приводу виконання договору поставки, проте його умови не були зафіксовані сторонами в окремому документі, а підтверджувалися даними, зазначеними в рахунку №275 від 14.06.2021, видатковій накладній №315 від 20.08.2021 та довіреності ААЕ №508803/273 від 20.08.2021, а саме- поставки Позивачем Відповідачу товару- ворота складені, розміром 4500*4000 у кількості 1 шт за ціною 220 392 грн (з ПДВ).
Проте інші умови такого договору, зокрема-строк оплати, відповідальність за його порушення, встановлений розмір відсотків за користування грошима - на яких наполягає Позивач - не були погоджені Відповідачем, оскільки відповідний документ не був ним підписаний, отже ці умови не можуть бути взяті до уваги як такі, що регулюють правовідносини між сторонами.
При цьому наявність посилання в означених первинних документах на номер та дату договору, що співпадають з відповідними реквізитами в наданому Позивачем проекті договору - не мають правового значення, оскільки такий договір не був підписаний Відповідачем.
Отже судом першої інстанції вірно кваліфіковані правовідносини сторін з приводу укладення договору поставки вищенаведеного товару в спрощений спосіб шляхом виставлення Позивачем Відповідачу рахунку №275 від 14.06.2021за товар – ворота складені, розмір 4500*4000, 1 шт, вартістю 220 392 грн (з ПДВ), часткової оплати його останним за платіжною інструкцією від 15.06.2021 №3888 на суму 110 196,00 грн та прийняття ним поставленого Позивачем товару на підставі видаткової накладної №315 від 20.08.2021 та довіреності ААЕ №508803/273 від 20.08.2021.
Платіжною інструкцією від 30.10.2025 №3391 Відповідач сплатив Позивачу решту вартості зазначеного товару в сумі 110 196,00 грн.
Таким чином, Договір поставки між сторонами укладено у спрощений спосіб, обсяг зобов`язань його сторін встановлюється на підставі дій та повідомлень сторін, які підтверджуються наведеними вище документами, а також листуванням сторін.
Оскільки Позивачем заявлено плату за користування чужими грошовими коштами на підставі умови договору, який між сторонами договору у редакції, доданій до позовної заяви - не було укладено, то правові підстави для стягнення визначеної договором суми плати за користування грошовими коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 122 000,00грн -відсутні.
Що стосується доводів апеляційної скарги про помилкове трактування 3% річних в якості окремої плати за користування грошима, аніж наведена в нормах ст.ст. 536 та 625 ЦК України, то судова колегія звертає увагу Позивача, що ним в позовній заяві висувалися вимоги про стягнення саме процентів (плати за користування грошовими коштами) з посиланням на договірний характер спірних правовідносин як на підставу позову в цій частині вимог (а саме, з посиланням на п.9.2 договору поставки № 52/МТС-20 від 01.12.2020).
Позивачем не заявлялися вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України, а також не здійснювалася зміна предмета позову в порядку та в строки, визначені ч.3 ст.46, ч.3 ст.252 ГПК України.
При цьому враховуючи загальних характер передбаченої наведеними положеннями відповідальності у вигляду сплати процентів, господарський суд не може виходити за межі позовних вимог і з підстав, які не були зазначені Позивачем самостійно, обирати той чи інший момент виникнення права Позивача на застосування передбаченої ст.ст. 536, 625ЦК України відповідальності.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її
спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Разом з тим, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин та передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
За таких обставин твердження Позивача про помилковість висновків суду про недоведеність позовних вимог в оскаржуваній Позивачем частині -визнаються судовою колегією необґрунтованими.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з Відповідача 122 000,00 грн плати за користування грошовими коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої відповідно до п.9.6 Договору.
Щодо висновків суду про відмову у задоволенні про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених Позивачем в суді першої інстанції у розмірі 21 000, 00грн, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до частин 1- 3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Вимогами частини 5 ст.129 ГПК України встановлені чинники, які мають бути враховані судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат.
Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За змістом ст.124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією.
Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, Позивач у якості попереднього (орієнтовний) розрахунку суми судових витрат, які Позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у вигляді витрат на правничу допомогу, зазначає суму в 21 000,00грн, проте будь якого орієнтовного розрахунку визначеної суми не наводить, доказів понесення таких витрат Позивачем в суді першої інстанції не надано.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що наведені відомості не можуть бути розглянуті у якості попереднього розрахунку наведених витрат, необхідних для надання правничої допомоги в межах даної справи в розумінні вищенаведених вимог закону.
В свою чергу, не зазначення конкретного розрахунку попередньої (орієнтовної) суми судових витрат позбавляє можливості суд в порядку, передбаченому п. 6 ч. 5 ст. 129 ГПК України, перевірити чи сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку.
Отже, зазначене положення частини ч. 2 ст. 124 ГПК України щодо наслідків неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат у вигляді відмови такого відшкодування, забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ГПК України, та крім того, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення по справі) здійснювати розподіл судових витрат. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі №910/9784/18.
До того ж, у позовній заяві Позивачем зазначено, що остаточна сума витрат на правничу допомогу буде заявлена впродовж п`яти днів після прийняття рішення, що суперечить положенням вимог п. 8 ст. 129 ГПК України, де зазначено про надання саме доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, а не остаточної суми витрат.
Заяви про подання доказів понесених судових витрат позовна заява не містить, доводи апеляційної скарги в цій частині не відповідають дійсності.
За таких обставин, оскільки попередній розрахунок витрат на правову допомогу в суді першої інстанції Позивачем в позовній заяві не наведений, доказів понесення таких витрат Позивачем не надано та про їх подальше подання не заявлено, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога Позивача в їх відшкодуванні задоволенню не підлягає за вищенаведеними підставами.
Інших доводів на спростування висновку суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.
За таких підстав колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи означене рішення, в повній мірі дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, надав їм належну оцінку, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.
На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Полтавської області від 23.03.2026 року у справі №917/95/26 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на заявника апеляційної скарги, у тому числі і заявлені ним витрати на правничу допомогу.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ПАРКАН ЮА”, м.Дніпро на рішення Господарського суду Полтавської області від 23.03.2026 у справі №917/95/26 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 23.03.2026 у справі №917/95/26 залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднести на Товариство з обмеженою відповідальністю “ПАРКАН ЮА”, м.Дніпро.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.А. Істоміна 

Суддя Д.О. Попков