ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/21664/24 Суддя (судді) першої інстанції: Жук Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя  Парінов А.Б., 
судді:  Беспалов О.О., 
Грибан І.О.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Верховного Суду на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищого господарського суду України, Верховного Суду про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Вищого господарського суду України, в якому просила суд визнати протиправними дії Вищого господарського суду України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року включно із застосуванням обмеження нарахування, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та зобов`язати Вищий господарський суд України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року включно, обчислену відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Верховний Суд.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії Вищого господарського суду України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-IX;
- стягнуто з Вищого господарського суду України за рахунок видатків Верховного Суду на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року у розмірі 98 030,27 грн (дев`яносто вісім тисяч тридцять гривень 27 копійок), утримавши з неї передбачені чинним законодавством України податки і збори;
- у задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Верховним Судом було подано апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду, у якій апелянт просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, прийнятим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Крім того, апелянт акцентує увагу суду на тому, що Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 не впливає на спірні правовідносини, оскільки такі виникли до його прийняття. Зазначає, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права не ґрунтується на нормах Закону.
Також не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року Вищим господарським судом України було подано апеляційну скаргу, яку ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року було повернуто особі, яка її подала.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2025 року та 25 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Верховного Суду на рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищого господарського суду України, Верховного Суду про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії та на підставі пункту 3 частини першої статті 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відзив на апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, мотивуючи це наступним.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що постановою Верховної Ради України від 02 листопада 2006 року № 308-V ОСОБА_1 обрано на посаду судді Вищого господарського суду України безстроково. 
Наказом Вищого господарського суду України від 14 листопада 2006 року № 733-к відповідно до Постанови Верховної Ради України від 02 листопада 2006 року № 308-V ОСОБА_1 зараховано з 15 листопада 2006 року на посаду судді Вищого господарського суду України з посадовим окладом, передбаченим штатним розписом. 
Наказом Вищого господарського суду України від 18 березня 2024 року № 15-к ОСОБА_1 відраховано зі штату Вищого господарського суду України 21 березня 2024 року к зв`язку з прийняттям Вищою радою правосуддя рішення від 12 березня 2024 року № 714/0/15-24 «Про переведення судді Вищого господарського суду України Шевчук Р.С. на посаду судді Північного апеляційного господарського суду»
Наказом Північного апеляційного господарського суду України від 21 березня 2024 року № 57-к ОСОБА_1 з 22 березня 2024 року зараховано до штату Північного апеляційного господарського суду за переведенням з Вищого господарського суду України.
З розрахункових листів за період з березня 2020 року по липень 2020 року вбачається, що позивачеві нараховувалася суддівська винагорода у розмірі 69 9996,60 грн, у серпні 2020 року - 70 942,50 грн, у вересні 2020 року - 76 435,22 грн.
Судом першої інстанції встановлено, що ліквідаційною комісією Вищого господарського суду України з 18 квітня 2020 року на підставі Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX встановлено обмеження при нарахуванні суддівської винагороди десятьма розмірами мінімальної заробітної плати, установленої станом на 01 січня 2020 року.
Відтак, з розрахункових листів вбачається, що у квітні 2020 року розмір обмеження суддівської винагороди позивача склав 8 672,99 грн, у травні-липні 2020 року 68 299,80 грн (22 766,60*3), у серпні 2020 року 21 057,48 грн (з урахуванням компенсації за вересень 2020 року у розмірі 2655,02 грн). Загальний розмір обмеження за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року склав 98 030,27 грн.
Вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог проаналізував релевантну практику викладену у постановах Верховного суду та дійшов висновків про те, що у спірних правовідносинах були відсутні передбачені Конституцією України чи Законами України від 02 червня 2016 року №1402-VIII, від 07 липня 2010 року № 2453-VI підстави для обмеження розміру суддівської винагороди та застосувавши належний спосіб захисту порушеного права, керуючись частиною другою статті 9 КАС України, вийшов за межі позовних вимог та стягнув з Вищого господарського суду України за рахунок видатків Верховного Суду на користь ОСОБА_1 суму недоотриманої суддівської винагороди в розмірі 98 030,27 грн, залишивши без задоволення позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача 1 вчинити певні дії.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
У преамбулі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
За частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (частина друга статті 4).
Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
За частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону № 1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року
18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року № 553-IX (далі - Закон № 553-IX), згідно з пунктом 10 розділу І якого Закон № 294-IX доповнено, зокрема, статтею 29: 
"установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки (частина перша).
Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина друга).
Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті; частина третя).».
Водночас, рішенням від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «;Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Указані положення Законів втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Спірним у цій справі є питання правомірності дій щодо виплати позивачці суддівської винагороди з обмеженням її розміру у спірному періоді, тобто з 18 квітня по 27 серпня 2020 року, на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
Як вже зазначалось, виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
Конституцією України, у редакції Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вперше закріплено положення, які передбачають спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме: розмір винагороди судді установлюється законом про судоустрій.
Зазначене співвідноситься норми частини першої № 1402-VIII, які у системному зв`язку дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що Конституція України має найвищу юридичну силу, відтак наявність в її тексті прямої вказівки на спосіб визначення суддівської винагороди слугує засобом усунення протиріч у правовому регулюванні правовідносин, з огляду на те, що норми Конституції України є нормами прямої дії, тому при вирішенні спору суд може застосовувати їх безпосередньо, зокрема тоді, коли закон чи інший нормативно-правовий акт їм суперечить.
У той же час Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України (далі - БК України). Останній не повинен містити іншого чи додаткового правового регулювання правовідносин - на такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) і від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України). 
Відтак, всупереч приписам ч. 2 ст. 130 Конституції України та ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідач застосував до спірних правовідносин положення ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", якими ці відносини не регулюються, внаслідок чого, безпідставно обмежив розмір суддівської винагороди позивача та в період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року виплачував зазначену винагороду в обмеженому розмірі.
Доводи апелянта про те, що у період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року положення ч. 1, 3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону № 553-ІХ) були чинними і на підставі них здійснювалось нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком викладеним у рішенні суду першої інстанції щодо протиправності обмеження розміру суддівської винагороди позивачці, у зв`язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» протягом спірного періоду.
При цьому, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги в частині необхідності застосування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі №990/235/23, з огляду на те, що правовідносини у зазначені справі не є релевантними до обставин цієї справи, оскільки стосувались питань визначення розміру винагороди члена ВРП, що не мала статусу діючого (чинного) судді.
Суд зазначає, що повноваження судді визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІI, на відміну на повноваження члена ВРП, якими він наділений відповідно до Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Відповідно, відмінними за своєю правовою природою є суддівська винагорода і винагорода члена ВРП. 
В частині визначення обраного судом засобу захисту порушеного права, колегія суддів виходить з такого.
Частиною 1  статті 148 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII встановлено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до частини третьої статті 148 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: 1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 1-1) вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності; 2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України; 3) Вища рада правосуддя - щодо фінансового забезпечення її діяльності.
Відповідно до паспорту бюджетної програми на 2020 рік, погодженої Міністерством фінансів України 06 лютого 2020 року, затвердженої ДСА 07 лютого 2020 року за № 58, головним розпорядником коштів видатків Державного бюджету України на 2020 рік за КПКВК ДБ 0501020 є ДСА. Однак, вказаною програмою витрат на Вищий господарський суд України не передбачено.
Відповідно до частини десятої статті 51 Бюджетного кодексу України у разі утворення державних органів у поточному бюджетному періоді забезпечення їх діяльності у цьому періоді здійснюється в межах видатків, передбачених державним органам, які ліквідуються або реорганізуються у зв`язку з утворенням таких нових державних органів.
У разі ліквідації або реорганізації державних органів у поточному бюджетному періоді забезпечення їх діяльності у наступних бюджетних періодах до завершення процедур ліквідації або реорганізації здійснюється в межах видатків, передбачених новим державним органам, які визначені правонаступниками чи яким передаються функції органів, що ліквідуються або реорганізуються.
Пунктами 4, 5 розділу XII Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII передбачено, що протягом дванадцяти місяців з дня набрання чинності цим Законом утворюється Верховний Суд у порядку та у складі, що визначені цим Законом. Верховний Суд утворюється на матеріально-технічній базі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України.
Пунктом 7 розділу XII Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII передбачено, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.
Статтею 21 Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» передбачено, що Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України та Вищий адміністративний суд України провадитимуть процедури ліквідації у 2019 році відповідно до вимог абзацу другого частини десятої статті 51 Бюджетного кодексу України в межах видатків, передбачених у Державному бюджеті України Верховному Суду.
З у рахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що до завершення процедури ліквідації Вищого господарського суду України у зв`язку з початком роботи Верховного Суду, забезпечення діяльності Вищого господарського суду України здійснюється в межах видатків, передбачених у Державному бюджеті України Верховному Суду, як було вірно встановлено судом першої інстанції. При цьому обмеження, що застосовуються з 18 квітня 2020 року при нарахуванні суддівської винагороди суддям Вищого господарського суду України в розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 1 січня 2020 року були встановлені ліквідаційною комісією Вищого господарського суду України.
Відтак, в спірних правовідносинах виплата суддівської винагороди позивачці з обмеженнями, встановленими статтею 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX, здійснювалося на підставі відповідного наказу Ліквідаційної комісії Вищого господарського суду України.
Посилання Апелянта на те, що відповідний спосіб захисту обраний судом неправильно з огляду на відсутність вимог Позивача про визнання протиправними дій Відповідача-1, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову в цій справі та наявності підстав для застосування ефективного способу захисту порушених прав позивачки у спірних правовідносинах, що відповідає ст.ст. 2, 242 КАС України.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Суд доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються. При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Верховного Суду - залишити без задоволення. 
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
І.О. Грибан

(Повний текст постанови суду виготовлено 01 червня 2026 року)