Номер провадження: 22-ц/813/4152/26 
Справа № 522/16166/22-Е
Головуючий у першій інстанції Чорнуха Ю.В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідачі - Головне управління Національної поліції в Одеській області, Одеська обласна державна (військова) адміністрація, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Чорнухи Ю.В., у приміщенні того ж суду,
у цивільний справі за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної державної (військової) адміністрації, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування збитків (упущеної вигоди),-
установив:

Короткий зміст позовних вимог.
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної державної (військової) адміністрації, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування збитків (упущеної вигоди) та моральної шкоди, у якій просив стягнути з Держави Україна на його користь шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на відшкодування збитків (упущеної вигоди) за період 6 місяців з червня по листопад 2022 року у розмірі 1 086 090,69 гривень, завданих органами державної влади, стягнути з Держави Україна на його користь шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 086 090,69 грн, завданої органами державної влади.
Позовна заява обґрунтована тим, що 02.06.2022 приблизно о 16.00 позивач знаходився в акваторії Чорного моря в м. Одесі на відстані декілька десятків метрів від урізу води зі своєю дружиною, плаваючи у воді. З нами також були двоє дітей (15 та 6 років), які в цей час знаходились на березі. До урізу води підішли четверо осіб у формі, схожій на поліцейську (двоє жіночої статі і двоє чоловічої) і почали щось вигукувати. Згодом в воді п`ять чоловіків оточило позивача та почали витягати його на дамбу, в результаті тіло позивача було ушкоджено гострими її частинами. Зазначені дії відбувались в громадському місці, де знаходилось багато людей, які засмагали, купались, відпочивали та на очах неповнолітніх дітей позивача. Відносно позивача співробітник відділу поліції № 5 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області склав протокол серії ВАВ № 164471 від 02.06.2022 про адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП – злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського. Приморською окружною прокуратурою м. Одеси, після подання позивачем скаргу до суду, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивача від 03.06.2022 та зареєстровано кримінальне провадження № 42022163030000046 від 19.07.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України щодо перевищення службових повноважень працівниками Відділу поліції №5 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 18.10.2022 у справі № 522/6613/22 провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст.185 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП. Постанова набрала законної сили 31.10.2022. Протягом шести місяців позивач в судовому порядку спростовував безпідставні звинувачення працівників поліції в злісній непокорі нібито їх законним вимогам. Зазначає, що між виданням Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією наказу від 21.05.2022 № 9 та застосуванням до позивача працівниками поліції протиправних дій у виді затримання та складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення існує причинний зв`язок. Позивач посилається на те, що дохід позивача за 4 квартал 2021 року від професійної діяльності складав 600 050,00 гривень, дохід позивача за 1 квартал 2022 року від професійної діяльності складав 486 040,69 гривень, всього за півроку - 1 086 090,69 гривень. Починаючи зі звітного податкового періоду (2 квартал 2022 року), в якому позивача протиправно було затримано та складено протокол про адміністративне правопорушення від 02.06.2022 дохід у позивача був відсутній, як він вважає, у зв`язку з тим, що з цього періоду він витрачав увесь свій час на доказування своєї невинуватості та притягнення до відповідальності осіб, які перевищили свої службові повноваження, тому збитки позивача (упущена вигода) за шість місяців з червня по листопад 2022 року включно складають 1 086 090,69 гривень.
03.02.2023 до суду першої інстанції надійшла заява від ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, у якій він просив стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на відшкодування збитків (упущеної вигоди) за період 8 місяців з червня 2022 року по січень 2023 року включно у розмірі 1448120,96 гривень, завданих органами державної влади; стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1448120,96 гривень, завданої органами державної влади.
21.03.2023 до суду першої інстанції надійшла заява від ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, у якій він просив стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на відшкодування збитків (упущеної вигоди) за період 10 місяців з червня 2022 року по березень 2023 року включно у розмірі 1810151,20 грн, завданих органами державної влади; стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1810151,20 грн, завданої органами державної влади.
05.06.2023 до суду першої інстанції надійшла заява від ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, у якій він остаточно просив стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на відшкодування збитків (упущеної вигоди) за період 13 місяців з червня 2022 року по червень 2023 року включно у розмірі 2353196,56 гривень, завданих органами державної влади; стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на відшкодування моральної шкоди у розмірі 235 196,56 гривень, завданої органами державної влади. Заява про збільшення позовних вимог обґрунтована тим, що дохід позивача за один місяць дорівнює 181015,12 гривень, таким чином, сума збитків позивача (упущена вигода) за період червень 2022 року по червень 2023 року включно складає 2353195,56 гривень. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 04 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної державної (військової) адміністрації, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування збитків (упущеної вигоди), в частині позовних вимог про відшкодування збитків (упущеної вигоди) відмовлено. 
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що відсутні підстави для відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття Військовою частиною НОМЕР_1 та Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією наказу № 9 від 21.05.2022 «Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області» відсутні, оскільки вказаний наказ не визнавався незаконним, тоді як ст. 1175 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним.
Вказує, що позивач не був відсторонений від роботи (посади), не відбував покарання чи виправні роботи, таким чином відсутні підстави для стягнення на його користь заробітку та інших доходів на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення збитків (упущеної вигоди) відсутні.

Доводи апеляційної скарги.
Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2022 року та ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією було видано завідомо протиправний наказ, який застосовувався працівниками поліції при застосуванні до позивача фізичної сили, спецзасобів, а також складанні протоколу про вчинення адміністративного правопорушення за ст. 185 КУпАП.
Таким чином між виданням Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією наказу від 21.05.2022 № 9 та застосуванням до позивача працівниками поліції протиправних дій у виді затримання та складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення існує причинний зв`язок.
Протягом шести місяців позивач в судовому порядку спростовував безпідставні звинувачення працівників поліції, оскаржував неправомірні дії співробітників поліції та Одеської обласної державної (військової) адміністрації, в результаті чого втратив можливість отримувати дохід від своєї професійної діяльності, а саме діяльності у сфері права, так як позивач є юристом і захищав свої інтереси в правоохоронних органах, судах самостійно, витрачаючи на це майже увесь робочий час.
Скаржник вказує, що позивачем задекларовано дохід від підприємницької діяльності за 1 квартал 2022 року у розмірі 486 040,69 грн. Також позивачем задекларовано відсутність доходу від підприємницької діяльності за 2 квартал 2022 року (в якому сталась подія) та наступні періоди, пов`язані із захистом порушених прав. Результат (дохід) від підприємницької діяльності може бути не постійним та мінливим, може надходити кожного місяця, а може й ні. Тому висновок суду про недоведеність збитків, так як напередодні події позивач не отримував дохід, є необґрунтованим.

Позиція учасників справи 
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник Головного управління Національної поліції в Одеській області та представник Державної казначейської служби України надали відзив на апеляційну скаргу, в яких просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
В обґрунтування зазначили, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, а отже підстави для його скасування відсутні.

Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про місце час та дату судового засідання, однак до суду не з`явились, заяв про відкладення не надавали, що не перешкоджає перегляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Колегією суддів встановлено та матеріалами справ підтверджено, що відносно ОСОБА_1 співробітниками відділу поліції № 5 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 164471 від 02.06.2022 року за ст. 185 КУпАП.
Згідно вказаного протоколу 02 червня 2022 року приблизно о 16:00 годин ОСОБА_1 знаходячись на Чкаловському пляжі біля «Траси здоров`я» в м. Одесі, вчинив опір працівникам поліції, а саме не хотів вийти з моря, виражався на адресу працівників поліції нецензурною лайкою, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП.
Приморський районний суд м. Одеси постановою від 17.06.2022 року у справі № 522/7025/22 матеріали справи про адміністративне порушення, передбачене ст. 185 КУпАП стосовно ОСОБА_1 повернув для належного оформлення.
Постановою Одеського апеляційного суду від 12.08.2022 року постанову Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2022 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду і прийняття рішення по суті.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 18.10.2022 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст. 185 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення, яке набрало законної сили 31.10.2022 року.
Підставою проведення патрулювання поліцією пляжної зони та як наслідок не виконання вимог щодо залишення води та застосування до ОСОБА_1 силових заходів працівниками поліції став спільний наказ Військової частини НОМЕР_1 та Одеської обласної державної (військової) адміністрації № 9 "Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області".
Вважаючи вказаний наказ незаконним, позивач 14.06.2023 року звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 та Одеської обласної державної (військової) адміністрації про визнання протиправним та нечинним спільного наказу № 9 "Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області".
16.07.2022 року в/ч НОМЕР_1 та Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією видано наказ про визнання таким, що втратив чинність наказ від 21 травня 2022 року № 9 "Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області".
Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 20 липня 2022 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Одеської обласної державної (військової) адміністрації про визнання протиправним та нечинним наказу залишено без розгляду.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що відсутні підстави для відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття Військовою частиною НОМЕР_1 та Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією наказу № 9 від 21.05.2022 «Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області» відсутні, оскільки вказаний наказ не визнавався незаконним, тоді як ст. 1175 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним., відтак у задоволенні позовних вимогі ОСОБА_1 слід відмовити.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком з огляду на таке.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1176 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч. 6 ст. 1176 ЦК України).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі – Закон № 266/94-ВР) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВРП право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода (ст. 3 Закону № 266/94-ВРП).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВРП відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Відповідно до ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Колегіє суддів встановлено, що наказом № 9 від 21.05.2022 Військової частини НОМЕР_1 та Одеської обласної державної (військової) адміністрації «Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області», у зв`язку із високою загрозою для життя та здоров`я людей, пов`язаною зі збройною агресією проти України, з метою забезпечення громадської безпеки і порядку, збереження життів цивільних осіб, заборонено перебування осіб, окрім тих, що виконують військові/спеціальні завдання, на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області на час дії воєнного стану до його скасування/припинення, або до видачі окремого наказу, враховуючи те, яка з подій настане раніше.
Пунктом 4 зазначеного наказу встановлено обов`язок Коменданта Одеської області та Головного управління Національної поліції в Одеській області, з метою реалізації виконання вимог цього наказу, забезпечити патрулювання у межах пляжних зон прибережної захисної смуги Чорного моря.
24.05.2022 Головним управлінням Національної поліції в Одеській області з метою забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, публічної безпеки і порядку, недопущення мародерства, дотримання вимог комендантської години та стабільної оперативної обстановки на території регіону відповідно до бойових розпоряджень ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 18.05.2022 № 137 дск, ОСУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 18.05.2022 № 479/73 дск та наказу Одеської обласної військової адміністрації від 21.05.2022 № 9 «Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області» видано наказ № 769 «Про забезпечення публічної безпеки та порядку в літній період 2022 року в умовах правового режиму військового стану», п. 1.8. якого наказано вживати заходів щодо недопущення населення до пляжних ділянок Чорноморського узбережжя міста Одеси й Одеської області.
14.06.2022 Одеською обласною військовою адміністрацією видано розпорядження № 334/А-2022 «Про вжиття заходів щодо заборони відвідування пляжних зон у межах прибережної смуги Чорного моря», у зв`язку з численними порушеннями населенням пункту 1 наказу № 9 від 21.05.2022 Військової частини НОМЕР_1 та Одеської обласної державної (військової) адміністрації «Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області».
Наказом № 15 від 16.07.2022 Військової частини НОМЕР_1 та Одеської обласної державної (військової) адміністрації «Про визнання таким, що втратив чинність наказу від 21 травня 2022 року № 9» визнано таким, що втратив чинність наказ Військової частини НОМЕР_1 та Одеської обласної державної (військової) адміністрації від 21.05.2022 № 9 «Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області».
Безпідставними є посилання скаржника на те, що між виданням Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією наказу № 9 від 21.05.2022 «Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області» та застосуванням до позивача працівниками поліції протиправних дій у складання протоколу про вчинення адміністративного правопорушення існує причинний зв`язок, зважаючи на наступне.
У ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя.
Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
З наведеного убачається, що суд апеляційної інстанції не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, зокрема, судові рішення у справі № 420/8262/22.
Як вбачається з Реєстру вбачається, що у даній справі від позивача до Одеського окружного адміністративного суду надійшла заява про залишення його позовної заяви без розгляду, в якій зазначено, що 16.07.2022 Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією та військовою частиною НОМЕР_1 видано наказ про визнання таким, що втратив чинність наказ від 21 травня 2022 року № 9 «Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області», на підставі зазначеного, керуючись п. 5 ч. 1 ст. 240 КАС України, позивач просить позовну заяву ОСОБА_1 про визнання протиправним та нечинним наказу в/ч НОМЕР_1 та Одеської обласної державної (військової) адміністрації № 9 від 21.05.2022 залишити без розгляду у зв`язку з прийняттям наказу від 16.07.2022 про визнання таким, що втратив чинність наказу від 21.05.2022 № 9 «Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області».
Колегія суддів зазначає, що частина 4 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» передбачає, що під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України "Про правовий режим воєнного стану". Указом Президента України №64/2022 "Про ведення воєнного стану в Україні”, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і обороні України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану”, постановлено введення в Україні воєнного стану з 5 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався. 
Пунктом 2 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 визначено військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони У країни, захисту безпеки населення та інтересів держави. 
Пунктом 3 Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 встановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 – 34, 38, 39, 41 – 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану". 
Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII (далі - Закон) визначено зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб. 
У відповідності до статті 1 Закону воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно із частиною 1 статті 4 Закону на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи - військові адміністрації. 
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, заходи правового режиму воєнного стану, в тому числі і такого характеру: - встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів; - встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, заборону або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан. Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 15 Закону, військові адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану. 2
1 травня 2022 року був виданий спільний наказ Військової частини НОМЕР_1 та Одеської обласної державної (військової) адміністрації №9 «Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області». Згідно із преамбулою даного наказу, він видавався з метою забезпечення громадської безпеки і порядку та збереження життів цивільних осіб.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що чинний нормативно-правовий акт є обов`язковим до виконання всіма суб`єктами правовідносин до моменту його офіційного скасування уповноваженим органом або визнання його протиправним та нечинним у встановленому законом судовому порядку. При цьому жодна особа не наділена повноваженнями самостійно визначати законність чи незаконність нормативно-правового акта та, керуючись власним переконанням, відмовлятися від його виконання.
У даному випадку навіть прийняття Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією наказу від 16.07.2022 про визнання таким, що втратив чинність, наказу від 21.05.2022 № 9, саме по собі не позбавляло особу права розгляду справи № 420/8262/22 задля визнання наказу від 21.05.2022 № 9 протиправним та нечинним, якщо вона вважала, що внаслідок його застосування були порушені її права, свободи чи законні інтереси.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що підстави для відшкодування шкоди, завданої в результаті прийняття Військовою частиною НОМЕР_1 та Одеською обласною державною (військовою) адміністрацією наказу № 9 від 21.05.2022 «Про заборону перебування осіб на пляжних зонах у межах прибережної захисної смуги Чорного моря на території Одеської області» відсутні, оскільки вказаний наказ не визнавався незаконним в судовому порядку, тоді як ст. 1175 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним.
Складення співробітниками Головного управління Національної поліції в Одеській області протоколу про адміністративне правопорушення щодо позивача, за яким у подальшому було закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з не встановленням судом у діях позивача складу адміністративного правопорушення, не може свідчити про незаконність наказу № 9 від 21.05.2022 або про наявність причинно-наслідкового зв`язку між виданням наказу № 9 від 21.05.2022 та втратою позивачем доходу від здійснення підприємницької діяльності.
Таким чином, позовній вимоги ОСОБА_1 до Одеської обласної державної (військової) адміністрації є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (постанова Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 569/4199/15-ц (провадження № 61-16027св19)).
У постанові від 13.11.2019 у справі № № 405/2480/16-ц (провадження № 61-11597св18) Верховний Суд зазначив: «згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.
З наведеної норми вбачається, що перелік збитків, спричинених внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, які підлягають відшкодуванню (поверненню) громадянинові є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.»
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється: 1) для робітників і службовців - у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та від 05.05.95 року № 348; 2) для членів кооперативу, колгоспу - в порядку, передбаченому в положенні про оплату праці в даному кооперативі, колгоспі. У тому разі, коли такий порядок не встановлено, середньомісячний заробіток обчислюється шляхом поділу на 12 суми річного доходу, який сплачено кооперативом, колгоспом за обсяг виконаних робіт і кінцеві результати праці в попередньому господарському році; 3) для інших громадян, які не відносяться до категорії робітників і службовців, - шляхом поділу на 12 суми річного доходу за попередній рік. У даному випадку йдеться про доходи осіб вільних професій (художників, письменників тощо); осіб, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сфері кустарно-ремісничих промислів сільського господарства, побутового обслуговування населення та іншими видами діяльності, основаними виключно на особистій праці цих осіб, членів їх сімей; а також стипендії, що виплачуються в період навчання у вищих і середніх спеціальних учбових закладах, училищах і на курсах.
Дійсно скаржником на підтвердження своєї позиції було надано до суду першої інстанції податкові декларації на підтвердження задекларованого доходу від підприємницької діяльності, проте колегія суддів зазначає, що позивач не був відсторонений від роботи (посади), не відбував покарання чи виправні роботи, таким чином відсутні підстави для стягнення на його користь заробітку та інших доходів на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
У постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20 викладений такий висновок: «збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.» (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).
Відповідно вимога ОСОБА_1 про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок довести реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.
Крім того, позивачу слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).
Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували саме причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та заявленими позивачем втратами доходу. Зокрема, позивач ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заявляв клопотання про призначення судово-економічної експертизи, яка могла б мати істотне значення для встановлення реального розміру упущеної вигоди та перевірки обґрунтованості фінансових розрахунків позивача.
Відсутність відповідного клопотання та, як наслідок, відсутність експертного дослідження позбавляє суд можливості встановити об`єктивні економічні показники діяльності позивача, динаміку його доходів, причинність їх зменшення або відсутності, а також виключити інші можливі фактори, що могли вплинути на фінансовий результат підприємницької діяльності.
Суд наголошує, що відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду, самі по собі твердження сторони про наявність збитків або втраченої вигоди без належного документального та експертного підтвердження не можуть бути підставою для їх встановлення.
У Постанові Верховного суду України від 14.06.2017 у справі № 923/2075/15 зазначено, що наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для стягнення. Тобто, навіть належний висновок судової економічної експертизи про розмір неодержаного доходу не є належним доказом реальності неодержання доходів. Враховуючи позицію Верховного суду України, для стягнення упущеної вигоди необхідно не тільки у належний спосіб встановлювати її розмір, але і доводити високий ступінь ймовірності такої вигоди.
Отже, наявність збитків (упущеної вигоди) у розумінні статті 22 ЦК України позивачем не доведена.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду. 

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

Ю.П. Лозко