Справа № 306/1927/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

18 червня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Джуги С.Д.,
суддів: Мацунича М.В., Шевчука В.В.
з участю секретаря судового засідання: Мочан М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2025 року у складі судді Вінер Е.А., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Керецьківська сільська рада про зобов`язання вчинення дій та відшкодування шкоди,-
в с т а н о в и в :
У вересні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Керецьківська сільська рада про зобов`язання вчинення дій та відшкодування шкоди.
Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 . 
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 30.03.2023 є також власником земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 
Згідно акту від 14.06.2024 відповідачі розмістили сарай, біля нього гноєсховиище на відстані 11.0 м. від літньої кухні позивача, а також склали дрова на відстані 0,7 м. від межі земельної ділянки позивача.
За вказаних обставин позивачі просять зобов`язати ОСОБА_3 перенести на власній земельній ділянці сарай для худоби на відстань 15м, а гноєсховище на відстань 20м від літньої кухні ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 50000,00 гривень моральної шкоди та судові витрати пов`язані з розглядом справи.
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2025 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.
В апеляційній скарзі скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтуванні позову, не надав належної їм правової оцінки та безпідставно відмовив у позові.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Нам`як Ю.Ю. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на її необґрунтованість.
В судовому засіданні ОСОБА_1 , її представник адвокат Дорош І.І., підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.
Представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – адвокат Нам`як Ю.Ю. в судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Третя особа Керецьківська сільська рада в судове засідання не з`явилася, про дату, час місце розгляду справи належним чином повідомлена. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у її відсутності.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.
З такими висновками суду погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального і процесуального права
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2002, укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , останній набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 . 
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 30.03.2023 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.9-10).
Відповідачі у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проживають за адресою АДРЕСА_2 , тобто є сусідами позивача. 
Згідно акту Керецьківської сільської ради від 14.06.2024 громадянину ОСОБА_3 комісія пропонує перенести дрова на відстань не менше 1.0. від межі земельної ділянки та привести у відповідність до вимог чинного законодавства гноєсховище на власній земельній ділянці. Згідно пункту 6.1.41 ДБН України Б.2.2.-12:2019 “Планування і забудова територій” господарські будівлі (сараї) для худоби, інших тварин та птахів(плорщею до 50 м.кв.- не ближче 15 м від житлових будинків і літніх кухонь та не ближче 20 м від артсвердловин водопостачання (питних колодязів)(а.с.12).
Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної будівельно-технічної експертизи від 22.11.2024 № Е-34/24 господарських (присадибних) споруд, будівель, блоків у формі гноєсховища у межах прилягання до сусідньої земельної ділянки за кадастровим номером 2124082900:07:002:0125, що знаходиться в АДРЕСА_1 не виявлено; облаштовані засоби розвантаження відкритого чи закритого типу для рідких та напіврідких відходів (гною) або альтернативні відкриті стоки в межах прилягання до сусідньої земельної ділянки кадастровим номером 2124082900:07:002:0125, що знаходиться в АДРЕСА_1 не виявлено (а.с. 139-149).
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
За змістомст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад сусідства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною;г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивачі посилається на те, що відповідачі розмістили сарай, біля нього гноєсховище на відстані 11.0 м. від літньої кухні позивача, чим допустили порушення пункту 6.1.41 ДБН України Б.2.2.-12:2019 “Планування і забудова територій”, створили незручності у користуванні у подвір`ям та завдали моральну шкоду. 
Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно з приписами ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачами не доведено порушення їх прав.
У підтвердження обставин, яким позивачі обґрунтовують заявлені вимоги, ними подано акт Керецьківської сільської ради від 14.06.2024 в якому вказано, що на земельній ділянці ОСОБА_3 , мешканець АДРЕСА_2 розмістив сарай, біля нього гноєсховище на відстані 11,0 метра від літньої кухні громадянки ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_1 , а також склав дрова на відстані 0,7 метра від межі земельної ділянки, та запропоновано громадянину ОСОБА_3 перенести дрова на відстань не менше 1.0. від межі земельної ділянки та привести у відповідність до вимог чинного законодавства гноєсховище на власній земельній ділянці. Згідно пункту 6.1.41 ДБН України Б.2.2.-12:2019 “Планування і забудова територій” господарські будівлі (сараї) для худоби, інших тварин та птахів(плорщею до 50 м.кв.- не ближче 15 м від житлових будинків і літніх кухонь та не ближче 20 м від артсвердловин водопостачання (питних колодязів).
Відповідачі у відзиві на позовну заяву заперечили поданий позов та вказаний акт, та зазначили, що 14.06.2024 на земельній ділянці, що знаходиться у користуванні ОСОБА_3 та межує з земельною ділянкою, що належить ОСОБА_1 , склад комісії не перебував, при цьому запиту щодо отримання дозволу на проведення огляду господарських споруд відповідачі не отримували та жодним чином не були повідомлені про намір провести огляд господарських об`єктів. Також комісією з вирішення земельних спорів на території Керецьківської сільської ради Хустського району Закарпатської області не скеровано примірник акту про розгляд заяви від 14.06.2024 на поштову адресу відповідачів.
Показаннями допитаної судом першої інстанції свідка ОСОБА_6 стверджено, що вона була членом комісії, яка складала акт Керецьківської сільської ради від 14.06.2024, та повідомлено, що комісія не перебувала на подвір`ї відповідачів, огляд проводився виключно з вулиці, технічні засоби, які використовувались комісією не є сертифікованими. 
У вказаному акті відсутні відомості, щодо точок (контрольних, референтних) з яких було проведено вимірювання відстані між об`єктами, що розташовані на земельній ділянці ОСОБА_1 (літня кухня, паркан) та на земельній ділянці ОСОБА_3 (сарай, господарська споруда, дрова), аналогічно відсутні відомості про проведення контрольних вимірювань, відсутні відомості яким способом чи методом проведено обрахунки відстані між вказаними об`єктами, Акт не містить інформації на основі яких технічних параметрів (характеристик) складено висновок про наявність господарської споруди для худоби та «гноєсховища» на земельній ділянці ОСОБА_3 . Крім того, даний акт не скріплено гербовою печаткою органу місцевого самоврядування, яким видано такий документ.
З врахуванням наведеного акт від 14.06.2024 року не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом, який підтверджує факт наявності на земельній ділянці господарської споруди для худоби та «гноєсховища» з порушенням пункту 6.1.41 ДБН України Б.2.2.-12:2019 "Планування і забудова територій".
Згідно з висновком експерта за результатами проведеної будівельно-технічної експертизи від 22.11.2024 № Е-34/24, який наданий за заявою адвоката Нам`як Ю.Ю в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , господарських (присадибних) споруд, будівель, блоків у формі гноєсховища у межах прилягання до сусідньої земельної ділянки за кадастровим номером 2124082900:07:002:0125, що знаходиться в АДРЕСА_1 не виявлено; облаштовані засоби розвантаження відкритого чи закритого типу для рідких та напіврідких відходів (гною) або альтернативні відкриті стоки в межах прилягання до сусідньої земельної ділянки кадастровим номером 2124082900:07:002:0125, що знаходиться в АДРЕСА_1 не виявлено.
З даного висновку вбачається, що такий наданий за заявою адвоката Нам`як Ю.Ю в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , для подальшого подання до суду. Експерт, який надав вказаний висновок обізнаний про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст. 384 КК України.
Таким чином, даний висновок експертизи є належним та допустимим доказом.
Позивачами не подано жодних доказів на спростування даного висновку 
За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про недоведеність позивачами порушення їх законних прав та інтересів і наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, а тому обґрунтовано відмовив у заявленому позові.
Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленому позові.
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 29 червня 2026 року. 
Головуючий : 
Судді: