Справа №592/4682/26 	
Номер провадження 22-ц/816/2217/26 	
Категорія - 39 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Худика А.М. (суддя-доповідач), суддів: Криворотенка В.І., Замченко А.О.,
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Булановим Олексієм Михайловичем,
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 квітня 2026 року, ухвалене у складі судді Катрич О.М. в м. Суми,
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
 
20.03.2026 представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» (далі – ТОВ «ФК Єврокредит») через підсистему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на їхню користь суму заборгованості за договором № 8-402-854-2-20-Г в розмірі 130 845,42 грн., 2 662,40 грн. витрат зі сплати судового збору та 11 200 грн. витрат на оплату професійної правничої допомоги.
Свої вимоги мотивує тим, що між АТ «Мегабанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №8-402-854-2-20-Г від 06.02.2020, за умовами якого останній отримав кредитні кошти, однак належним чином зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів не виконав, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 130 845,42 грн. Позивач зазначає, що право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі договорів відступлення права вимоги перейшло до ТОВ «ФК Єврокредит», у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, а також судові витрати.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 квітня 2026 року позов ТОВ «ФК Єврокредит» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено повністю, стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 8-402-854-2-20-Г від 06.02.2020 у розмірі 130 845,42 грн, а також 2 662,40 грн судового збору та 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між АТ «Мегабанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №8-402-854-2-20-Г від 06.02.2020, на виконання умов якого відповідач отримав кредитні кошти, однак належним чином зобов`язання щодо їх повернення та сплати процентів не виконав, унаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 130 845,42 грн. Суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження факту отримання відповідачем кредиту, розміру заборгованості та переходу до ТОВ «ФК Єврокредит» права вимоги за спірним кредитним договором на підставі договорів відступлення права вимоги.
Також суд першої інстанції вважав безпідставними доводи відповідача щодо неправомірності нарахування процентів після закінчення строку кредитування, зазначивши, що позивач набув право вимоги в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент його переходу від первісного кредитора. Суд зазначив, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що проценти, заявлені позивачем до стягнення, були нараховані з порушенням умов кредитного договору. Крім того, відповідач не подав контррозрахунку заборгованості на спростування наданого позивачем розрахунку.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
 
05 травня 2026 року представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Ковпаківський районний суд м. Суми від 20 квітня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у частині стягнення відсотків, нарахованих після закінчення строку кредитування.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем безпідставно нараховано відсотки за більший період, ніж встановлено умовами кредитного договору № 8-402-854-2-20-Г від 06.02.2020. Відповідач зазначає, що відповідно до п. 2.2, 3.2.1 кредитного договору кредит надавався на строк з 06.02.2020 по 04.02.2022, а згідно з Паспортом споживчого кредиту строк кредитування становив 24 місяці. У зв`язку з цим, на думку відповідача, з 04.02.2022 припинилося право на нарахування відсотків за користування кредитом, тоді як позивач здійснив розрахунок заборгованості станом на 03.09.2024, тобто після закінчення строку кредитування.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на положення статей 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України та зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України. Посилається на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, відповідно до якої припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів може застосовуватися лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Крім того, апелянт зазначає, що відповідачем частково сплачувалася заборгованість за кредитним договором, а тому розмір боргу по відсотках підлягає розрахунку станом на 04.02.2022 з урахуванням сплачених коштів. 
Узагальнені доводи та заперечення відзиву на апеляційну скаргу
 
22 травня 2026 року представник відповідача ТОВ «ФК Єврокредит» – адвокат Журавльов С.Г. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 квітня 2026 року залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК Єврокредит» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК Єврокредит» зазначає, що доводи апелянта про те, що після спливу строку кредитування право кредитора нараховувати проценти припинилось, є необґрунтованими та не підтверджені належними і допустимими доказами. Відповідач не заперечує факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та наявність невиконаних зобов`язань за договором. При цьому розрахунок заборгованості, поданий позивачем, підтверджується довідкою-розрахунком та банківськими виписками по особових рахунках позичальника, які є належними та допустимими доказами. Посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, на думку позивача, не спростовує правомірності заявлених позовних вимог та не свідчить про неправильність висновків суду першої інстанції, оскільки судом досліджено умови кредитного договору, надані виписки, розрахунок заборгованості та встановлено факт належного підтвердження заявленої до стягнення суми.
Також у відзиві наголошується, що сам по собі факт складення розрахунку заборгованості станом на дату відступлення права вимоги не свідчить про здійснення нових чи додаткових нарахувань позивачем та не підтверджує зміну умов кредитного договору, а всі права вимоги перейшли до позивача в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент відступлення права вимоги відповідно до ст. 514 ЦК України. Крім того, апелянтом не надано жодного контррозрахунку заборгованості, не визначено конкретних сум, які, на його думку, є безпідставними, а також не наведено жодних арифметичних чи правових помилок у розрахунку позивача. У зв`язку з цим позивач вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім поданим сторонами доказам, правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором, тому апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою і не підлягає задоволенню, а рішення суду має бути залишене без змін. 
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
06.02.2020 між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 8-402-854-2-20-Г (з ануїтетними платежами), за умовами якого згідно розділу 2 кредитного договору визначено умови та порядок надання кредиту. У відповідності до вказаних умов: кредит надається на строк з 06.02.2020 до 04.02.2022 включно (п. 2.2); загальний розмір кредиту складає 54 672 грн. (п. 2.3); процентна ставка за користування кредитом, що нараховується на суму заборгованості (фіксована) % річних 39 % (п. 2.4); процентна ставка за користування кредитом понад строк, вказаний у п. 2.2 договору, % річних – 0,1 (п. 2.11).
Згідно пункту 3.1.1 кредитного договору, кредитодавець зобов`язується для обліку кредиту відкрити позичковий рахунок № НОМЕР_1 .
Згідно пункту 3.1.2 кредитного договору, кредитодавець зобов`язується для обліку нарахованих процентів за кредитом відкрити рахунок № НОМЕР_2 (а.с. 43-43 зв).
Згідно з додатком № 1 до договору про споживчий кредит № 8-402-854-2-20-Г, який містить розрахунок загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки, загальна вартість кредиту становить 81 273,50 грн, з яких 54 672,00 грн – основна сума кредиту, а 26 601,50 грн – проценти за користування кредитом (а.с. 45).
06 лютого 2020 року ОСОБА_1 підписав Паспорт споживчого кредиту (а.с. 49-50 зв).
Після укладення кредитного договору банк видав позичальнику кредитні кошти в сумі 54 672 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки від 06.02.2020 (а.с. 56).
Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 8-402-854-2-20-Г від 06.02.2020 станом на 03.09.2024 становить 130 845,42 грн., яка складається з: заборгованості за основним боргом в сумі 51 551,28 грн.; заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками в сумі 79 294,14 грн. (а.с. 31).
03.09.2024 між АТ «Мегабанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» укладено Договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 8-402-854-2-20-Г від 06.02.2020 на загальну суму 130 845,42 грн., з яких: заборгованість за основним боргом 51 551,28 грн.; відсотки 79 294,14 грн. (а.с. 13-15, 16, 52).
27.12.2024 між ТОВ «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» та ТОВ «ФК Єврокредит» укладено Договір № 1/12 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «ФК Єврокредит» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 8-402-854-2-20-Г від 06.02.2020 на загальну суму 130 845,42 грн, з яких: заборгованість за основним боргом 51 551,28 грн.; відсотки 79 294,14 грн (а.с. 11-12, 30, 39).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
 
Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України та частиною 1 статті 612 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо у зобов`язанні установлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
При вирішенні спору судом враховується, що відповідач отримав кредитні кошти, був повідомлений про умови, правила та відсотки банку, однак належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, що створило заборгованість.
За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України)
Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідач не заперечує факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та наявність невиконаних зобов`язань за договором, однак вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування (04.02.2022), тоді як розрахунок заборгованості проведений станом на 03.09.2024, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12.
Дослідивши наведені доводи, перевіривши матеріали справи та надані сторонами докази, колегія суддів дійшла таких висновків. 
Згідно з кредитним договором № 8-402-854-2-20-Г від 06.02.2020, укладеним між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 , кредит надається на строк з 06.02.2020 до 04.02.2022 включно (п. 2.2). Водночас згідно з додатком № 1 до договору про споживчий кредит № 8-402-854-2-20-Г, який містить розрахунок загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки, загальна вартість кредиту становить 81 273,50 грн, з яких 54 672,00 грн – основна сума кредиту, а 26 601,50 грн – проценти за користування кредитом (а.с. 45). 
Згідно з випискою за особовим рахунком за період з 03.12.2022 по 09.09.2024 (ф. 281) проценти за кредитним договором нараховувалися до 02.09.2024 включно (а.с. 32-38 зв.). Водночас, відповідно до довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 8-402-854-2-20-Г від 06.02.2020 станом на 03.09.2024 заборгованість становить 130 845,42 грн, з яких 51 551,28 грн – заборгованість за основним боргом та 79 294,14 грн – заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками (а.с. 31). Таким чином, нарахування процентів здійснювалося після 04.02.2022, тобто поза межами строку кредитування, визначеного кредитним договором № 8-402-854-2-20-Г від 06.02.2020. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача, що, на підставі ст. 599 та ч. 1 ст. 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості. При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 з приводу застосування приписів статті 1048 ЦК України в разі неправомірного, незаконного користування боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, суд вказав на таке.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання за ч. 1 ст. 1050 ЦК України, застосуванню в таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Колегія суддів виходить із того, що згідно з розрахунком загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки загальна вартість кредиту становить 81 273,50 грн, з яких 54 672,00 грн – основна сума кредиту, а 26 601,50 грн – проценти за користування кредитом (а.с. 45). Із виписки за особовим рахунком за період з 03.12.2022 по 09.09.2024 (ф. 281) (а.с. 32-38 зв.) та розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 8-402-854-2-20-Г від 06.02.2020, складеного ТОВ «ФК Єврокредит» 19.05.2026 (а.с. 73), вбачається, що відповідачем у рахунок погашення основної суми кредиту сплачено 3 120,72 грн, а в рахунок погашення процентів – 10 151,28 грн. Отже, заборгованість за основною сумою кредиту становить 51 551,28 грн (54 672,00 грн – 3 120,72 грн), а за процентами за користування кредитом – 16 450,22 грн (26 601,50 грн – 10 151,28 грн), усього 68 001,50 грн. 
При цьому колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, відповідно до якої проценти, передбачені статтею 1048 ЦК України, є платою за правомірне користування коштами у межах строку кредитування, тоді як після спливу такого строку або у разі прострочення виконання грошового зобов`язання застосуванню підлягають наслідки, передбачені статтею 625 ЦК України. 
За таких обставин до стягнення підлягають проценти за користування кредитом лише в межах строку кредитування та у розмірі, визначеному умовами кредитного договору і розрахунком загальної вартості кредиту, а тому заявлена до стягнення заборгованість підлягає зменшенню до 68 001,50 грн, що складається із непогашеної суми основного боргу та несплачених процентів за користування кредитом, нарахованих у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина перша статті 375 ЦПК України). Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не повною мірою врахував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим окремі висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають встановленим у справі обставинам та вимогам закону.
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції – зміні на підставі пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України. 
Висновки суду щодо судових витрат
 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Судом першої інстанції з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК Єврокредит» стягнуто 2662 грн. 40 коп. судового збору та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 3000 грн.
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (51,97 %) необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 1 383,46 грн. (2662,40 грн х 51,97 % : 100) судового збору, сплаченого в суді першої інстанції та 1 559,10 грн. (3 000 грн х 51,97 % : 100) витрат на правничу допомогу, надану в суді першої інстанції, а всього 2 942,56 грн. 
За подання апеляційної скарги  ОСОБА_1 сплатив 3993,60 грн. Зважаючи на те, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги в повному обсязі, то з позивача на користь відповідача потрібно стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн.
Вимога позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, задоволенню не підлягає, оскільки за результатами апеляційного перегляду апеляційну скаргу відповідача задоволено, а рішення суду першої інстанції змінено. Відповідно до частин 1-2 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, розподіляються залежно від результатів вирішення спору. 
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, а апеляційну скаргу відповідача задоволено, підстав для покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу немає.
Керуючись ст. 141, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану його представником – адвокатом Булановим Олексієм Михайловичем на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 квітня 2026 року – задовольнити. 
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 квітня 2026 року змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» заборгованість за кредитним договором № 8-402-854-2-20-Г в розмірі 68 001,50 грн, судовий збір у розмірі 1 383,46 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 559,10 грн понесені в суді першої інстанції.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	А.М. Худик	

Судді: В.І. Криворотенко 

А.О. Замченко