ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/3188/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії.
Позивач просить суд:
- визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 щодо зменшення ОСОБА_1 виплати грошового забезпечення за безвісно зниклого військовослужбовця ОСОБА_2 , скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 про виплату ОСОБА_1 всіх видів грошового забезпечення ОСОБА_2 в розмірі 50 відсотків;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснювати виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 , нарахованого ОСОБА_2 в повному обсязі, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови КМУ від 13.11.2016 року №884 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах, або безвісно відсутніх».
Позов обґрунтовано тим, що на підставі оскаржуваного наказу позивач починаючи з 01 лютого 2025 року почала отримувати лише 50% грошового забезпечення свого чоловіка, який зник безвісти 28 травня 2022 року, замість раніше встановлених 100% його грошового забезпечення. Позивач не погоджується з таким наказом і вважає його протиправним з тих підстав, що її чоловік вважається зниклим безвісти до внесення змін у законодавство, яке регулює питання грошового забезпечення військовослужбовців (включаючи відсутніх безвісти), а тому він фізично не міг виконати обов`язок з особистого розпорядження належними йому коштами на випадок потрапляння в полон або зникнення безвісти. На думку позивача, оскільки її чоловік зник безвісти 28 травня 2022 року, то в даному випадку підлягають застосуванню положення законодавства, які діяли саме станом на цю дату і передбачали виплату грошового забезпечення зниклих безвісти військовослужбовців їх родичам у повному розмірі.
Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.
Відповідач, заперечуючи проти позову, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав про безпідставність заявлених позивачем вимог, оскільки з 01 лютого 2025 року при вирішенні питання про виплату родичам військовослужбовців належного їм грошового забезпечення на час, протягом якого вони вважаються зниклими безвісти або такими, що потрапили у полон, застосовуються норми законодавства, які передбачають розподіл частини коштів між іншими членами сім`ї (крім дружини або чоловіка) відповідно до особистого розпорядження військовослужбовця. До 01 лютого 2025 року позивачу здійснювались нарахування і виплата грошового забезпечення її чоловіка у розмірі 100%, проте у січні 2025 року ОСОБА_1 було повідомлено про зміну розміру виплат грошового забезпечення шляхом розподілу його частки та необхідність подання нею нової заяви до військової частини НОМЕР_1 . Проте, як стверджується відповідачем у відзиві, така заява до нього від позивача не надходила. У зв`язку з цим та зважаючи на відсутність особистого розпорядження чоловіка позивача та неподання нею нової заяви до командира військової частини НОМЕР_1 , відповідачем і було прийнято оскаржуваний наказ, яким змінено грошове забезпечення позивача з 01 лютого 2025 року зі встановленням розміру, що не перевищує 50% грошового забезпечення її чоловіка (врахувавши раніше надану позивачем заяву та нотаріально посвідчену відмову матері ОСОБА_2 від отримання його грошового забезпечення). Вказано, що невиплачена частка грошового забезпечення (інші 50%) підлягатимуть виплаті військовослужбовцю у разі його появи або звільнення з полону. З огляду на викладене, відповідач вважає вчинені ним дії такими, що відповідають вимогам законодавства, а заявлені позивачем вимоги - безпідставними. Просив суд відмовити у задоволенні позову. 
Правом подання відповіді на відзив позивач не скористалась.
Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 проходив військову службу в особовому складі військової частини НОМЕР_1 та брав безпосередню участю у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки й оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, з метою виконання службових (бойових) завдань.
Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 19 лютого 2008 року, виданим Звиняцькою сільською радою Чортківського району Тернопільської області, ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 .
29 травня 2022 року командиром військової частини НОМЕР_1 надіслано на адресу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлення, в якому просив сповістити громадянку ОСОБА_1 про те, що її чоловік ОСОБА_2 28 травня 2022 року зник безвісти під час бойових дій в районі населеного пункту Клинове Донецької області.
Відповідне повідомлення про зникнення безвісти чоловіка ОСОБА_2 позивач отримала від начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 31 травня 2022 року, у зв`язку з чим 04 червня 2022 року звернулась із відповідною усною заявою до Чортківського районного відділу поліції ГУНП в Тернопільській області.
10 червня 2022 року позивач звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату їй грошового забезпечення, належного її чоловіку.
На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20 липня 2022 року №491 позивачу було здійснено виплати грошового забезпечення її чоловіка та додаткової винагороди за безпосередню участю у бойових діях за травень та червень 2022 року.
Вказані виплати грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 у його повному розмірі проводились позивачу і в наступних місяцях по січень 2025 року включно, що не заперечується учасниками справи.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 березня 2025 року №121 позивачу призначено з 01 лютого 2025 року виплату грошового забезпечення, що належить її зниклому безвісти чоловіку ОСОБА_2 , у розмірі 50% грошового забезпечення.
Про прийняття зазначеного наказу позивач була повідомлена листом військової частини НОМЕР_1 від 26 березня 2025 року №1310, в якому додатково зазначено і про те, що відсоток частки належного до виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди на період воєнного стану було встановлено на підставі раніше поданої ОСОБА_1 заяви та нотаріально посвідченої відмови матері ОСОБА_2 від отримання грошового забезпечення.
Додатково у вказаному листі йдеться про те, що листом від 05 січня 2025 року №70 військова частина НОМЕР_1 повідомляла ОСОБА_1 про необхідність подання нової заяви для визначення відсотку грошового забезпечення, який підлягатиме виплаті з 01 лютого 2025 року (з урахуванням змін, передбачених Законом України «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» від 08 жовтня 2024 року №3995-ІХ), враховуючи перелік членів родини військовослужбовця ОСОБА_2 , які мають право на отримання його грошового забезпечення в частині, що не може перевищувати 50%. Інша частка грошового забезпечення (50%) гарантовано зберігається за військовослужбовцем, оскільки у разі відсутності особистого розпорядження його грошове забезпечення має встановлений граничний показник до загальної суми виплат у кожній черговості, і у разі повернення військовослужбовця з полону йому гарантовано виплачується сума належного грошового забезпечення (50%), а у випадку відсутності всіх осіб, на яких поширюється черговість виплати грошового забезпечення - 100%.
За таких обставин, не погоджуючись із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 березня 2025 року №121, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей та регулювання відносин у цій галузі визначається і здійснюється Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).
Так, відповідно до пункту 6 статті 9 Закону №2011-ХІІ (в редакції, чинній станом на 01 січня 2025 року) за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців:
дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.
08 жовтня 2024 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» №3995-IX (далі - Закон №3995-IX), який набрав чинності 20 січня 2025 року і введений в дію з 01 лютого 2025 року.
Так, вказаним Законом №3995-IX внесені зміни до Закону №2011-XII та викладено пункт 6 статті 9 в новій редакції:
«За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Виплата грошового забезпечення особі (особам), визначеній (визначеним) в особистому розпорядженні на випадок полону, та особам, передбаченим цим пунктом, здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців у нейтральних державах або зникнення безвісти, їх звільнення з полону або визнання судом безвісно відсутніми чи оголошення судом померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Грошове забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, підлягає індексації відповідно до закону. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення таких військовослужбовців встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзацах четвертому - п`ятому цього пункту, належні та не виплачені військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками, а також інтернованим у нейтральних державах або зниклим безвісти, суми грошового забезпечення після оголошення їх судом померлими включаються до складу спадщини.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігаються передбачені законом інші види забезпечення».
Пунктом 3 розділу ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (в редакції, чинній станом на день прийняття оскаржуваного наказу від 25 березня 2025 року №121) визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець.
Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці) визначено Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 (далі - Порядок №884 в редакції, постанови Кабінету Міністрів України №449 від 15 квітня 2025 року, яка застосовується з 01 лютого 2025 року).
Так, відповідно до абзацу 1 пункту 3 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Згідно з пунктом 4 Порядку №884 командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає заяву про виплату та додані до неї документи і приймає рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам або про відмову у виплаті грошового забезпечення. Рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам приймається на підставі: документів, визначених у пункті 3 цього Порядку; інформації, отриманої з державних реєстрів; копії особистого розпорядження на випадок полону (за наявності). Від виплати грошового забезпечення можуть відмовитися визначені особи, зазначені: в абзаці четвертому пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», - на користь інших визначених осіб, зазначених в такому абзаці; в абзаці п`ятому пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», - на користь інших визначених осіб, зазначених в такому абзаці. Такі визначені особи подають відповідну заяву, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально, в якій зазначається інформація про іншу визначену особу і розмір належної їй частки грошового забезпечення. У разі подання заяви про відмову від виплати грошового забезпечення без зазначення в ній інформації про іншу визначену особу, на користь якої відмовляється визначена особа, належна їй частка грошового забезпечення рівномірно розподіляється між іншими особами, зазначеними в абзаці четвертому або п`ятому пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до пункту 6 Порядку №884 виплата грошового забезпечення здійснюється:
особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
У разі неподання визначеними особами заяв про виплату належне не виплачене грошове забезпечення визначеним особам та військовослужбовцям: виплачується військовослужбовцям з дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; включається до складу спадщини з дати складення актового запису про смерть.
Міноборони, зокрема територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, СБУ, Служба зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міноборони, Головний орган військового управління Національної гвардії, Адміністрація Держприкордонслужби, Управління державної охорони, Адміністрація Держспецзв`язку, Адміністрація Держспецтрансслужби мають право отримувати з державних реєстрів інформацію про осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення, шляхом доступу до таких реєстрів та/або шляхом електронної інформаційної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів у порядку, встановленому законодавством.
Зміст наведених норм указує на те, що за безвісно відсутніми (зниклими) військовослужбовцями зберігається виплата грошового забезпечення в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру, у тому числі з урахуванням і додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №168. У разі, якщо військовослужбовець визнаний безвісно відсутнім (зниклим), право на виплату належного йому грошового забезпечення належить членам його сім`ї, коло яких чітко визначено Законом №2011-ХІІ та Порядком №884. Таке право реалізується шляхом подання членами сім`ї військовослужбовця заяви про отримання грошового забезпечення безвісно відсутнього (зниклого) військовослужбовця з додатками, перелік яких встановлено Порядком №884. Право членів сім`ї безвісно відсутнього (зниклого) військовослужбовця зберігається за ними до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім або оголошення його померлим, однак не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Разом з цим суд зауважує, що 08 жовтня 2024 року було прийнято Закон №3995-ІХ, метою якого є вдосконалення порядку виплати членам сімей грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих в нейтральних державах або безвісно відсутніх.
Так, діючі до 01 лютого 2025 року редакції Закону №2011-ХІІ та Порядку №884 спричиняли ситуацію, за якої у разі повернення військовослужбовця з полону він залишався без необхідних засобів для існування.
Нова редакція Закону №2011-ХІІ спрямована на збереження грошового забезпечення (у повному обсязі або його певної частки) зниклого безвісти військовослужбовця у разі його повернення, право на яке набуто ним за час проходження військової служби та виконання бойових (спеціальних) завдань із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України.
Норми Закону №3995-ІХ передбачають, що 50% чи 20% грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця повністю розподіляється між його найближчими родичами, а 50% чи 80% залишається на його рахунках з метою забезпечення гідного рівня життя після повернення (у тому числі з полону) та забезпечення базових потреб. У даному випадку жодного звуження прав членів родини зниклого безвісти військовослужбовця не відбулося.
Суд зауважує, що статтею 58 Конституції України визначено загальні принципи дії закону у часі. Зокрема, частиною першою названої статті передбачається, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Такі принципи в цілому роз`яснено у рішеннях Конституційного Суду України, відповідно до яких: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012).
До правовідносин застосовується та норма права, яка була чинною на момент прийняття оскаржуваного рішення, вчинення дії або бездіяльності суб`єктом владних повноважень.
Також у рішенні Конституційного Суду України від 02 липня 2002 року №13-рп/2002 зазначено, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності.
Конституційний Суд України зауважив, що за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності.
Якщо ж правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (рішення від 12 липня 2019 року №5-р (І)/2019).
Крім того Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05 червня 2024 року у справі №910/14524/22 та від 11 вересня 2024 року у справі №554/154/22, наголошувала на тому, що суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Порушення такого підходу та, відповідно, ігнорування принципу законності: суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного урядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає, що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противаг (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю).
Таким чином, якщо правовідносини виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується до цих правовідносин з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом.
Суд наголошує, що Закон №3995-ІХ не було визнано неконституційним у встановленому законом порядку і його дію не скасовано, тобто є чинним, а відтак - обов`язковим до виконання.
Отже, оскільки спірні правовідносини, які почались до набрання чинності Законом №3995-ІХ і не були завершені після набрання чинності цим Законом, то у даних спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення Закону №2011-ХІІ з урахуванням змін, внесених Законом №3995-ІХ, які набрали чинності 20 січня 2025 року та введені в дію 01 лютого 2025 року.
З огляду на викладене, а також враховуючи те, що позивачем не було подано до 01 лютого 2025 року (дата введення в дію положень Закону №3995-ІХ) на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 нової заяви для розподілу частки грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_2 , суд приходить до висновку про законність дій відповідача щодо встановлення з 01 лютого 2025 року ОСОБА_1 виплати грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 у розмірі 50% його грошового забезпечення на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25 березня 2025 року №121, оскільки на момент виникнення спірних у даній справі відносин, як і станом на день звернення позивача до суду з цим позовом, вже були чинними норми Закону №2011-ХІІ в редакції змін, внесених Законом №3995-ІХ, які передбачали, що у разі відсутності особистого розпорядження військовослужбовця на випадок полону виплата його грошового забезпечення здійснюється, зокрема, рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені), а у разі відсутності таких осіб - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
Відповідно, приймаючи оскаржуваний наказ від 25 березня 2025 року №121, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, чинним на час вчинення оскаржуваних дій та прийняття оскаржуваного наказу, а тому правові підстави для визнання протиправними дій відповідача щодо зменшення позивачу виплати грошового забезпечення за безвісно зниклого військовослужбовця ОСОБА_3 із зобов`язанням військову частину НОМЕР_1 здійснювати ОСОБА_1 виплату грошового забезпечення, нарахованого ОСОБА_2 у повному обсязі, відсутні.
Тому заявлені позовні вимоги є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.
Указаної позиції при вирішенні подібних спірних відносин також дотримується у Сьомий апеляційний адміністративний суд у справі №560/1039/25 (постанова від 10 листопада 2025 року).
Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість доводи відзиву свідчать про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача.
Отже, позов задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 08 травня 2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 (с. Звиняч, Чортківський район, Тернопільська область, РНОКПП НОМЕР_3 ), відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ).

Суддя О.П. Лелюк