ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/276/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Богацької Н.С., Савицького Я.Ф., 

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», м. Київ
на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року, суддя першої інстанції Петренко Н.Д.
у справі №916/276/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ
до відповідача: Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району), м.Білгород-Дністровський Одеської області
про стягнення заборгованості в розмірі 31 667 грн 82 коп.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району), м. Білгород-Дністровський Одеської області боргу у загальній сумі 31 667 грн 82 коп., у тому числі основний борг у сумі 19 510 грн 78 коп., пеня у сумі 10 030 грн 18 коп., 3% річних у сумі 1 073 грн 16 коп., інфляційні витрати у сумі 1 053 грн 70 коп., а також стягнення з відповідача 2 662 грн 40 коп. сплаченого судового збору за подання позову.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу від 11.11.2024 №14-7224/24-БО-Т щодо повної оплати поставленого природного газу.
Крім того, заявник визначив, що протягом листопада 2024 року - квітня 2025 року відповідач спожив природний газ на загальну суму 218 289 грн 89 коп.
Однак, позивач зазначив, що оплату за поставлений природний газ відповідач здійснив лише частково у розмірі 198 779 грн 11 коп., внаслідок чого не виконав свого зобов`язання у строк, визначений договором, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 5.1 договору.
Сума несплаченого основного боргу відповідача перед позивачем за поставлений природний газ становить 19 510 грн 78 коп., з урахуванням якого позивачем було здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.02.2026 у справі №916/276/26 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 у справі №916/276/26 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ задоволено частково. Стягнуто з Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району), м. Білгород-Дністровський Одеської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ заборгованість за договором від 11.11.2024 №14-7224/24-БО-Т у розмірі 21 737 грн 95 коп., з яких: 19 510 грн 78 коп. основного боргу, 100 грн 31 коп. пені, 1 073 грн 16 коп. 3% річних, 1 053 грн 70 коп. інфляційних витрат, а також судового збору у розмірі 1 837 грн 06 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Частково відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина (району), м. Білгород-Дністровський Одеської області є бюджетною установою. А також, згідно з Положенням про Білгород-Дністровську квартирно-експлуатаційну частину (району) остання є органом управління, входить до структури Сил логістики Збройних Сил України та створена з метою організації виконання завдань квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, закладів, установ та організацій Міністерства оборони України та Збройних Сил України, дислокованих у гарнізонах Білгород-Дністровського, Ізмаїльського, Болградського та Роздільнянського районах Одеської області як у мирний час, так і на час дії особливого періоду. Тобто, як зазначено місцевим господарським судом, спірні правовідносини безпосередньо стосуються забезпечення обороноздатності країни у період дії воєнного стану. Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 99% від нарахованих сум відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ з рішенням суду першої інстанції частково не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 у справі №916/276/26 у частині, якою відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ щодо стягнення пені у розмірі 9 929 грн 87 коп., а також судового збору у розмірі 825 грн 34 коп. скасувати та прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, скаржник визначив, що постачання позивачем природнього газу за умовами договору надає останньому законне очікування, що вартість такого газу за цим договором буде оплачена, виходячи з погоджених сторонами умов, як щодо вартості, так і щодо строків.
Так, скаржник зазначив, що згідно з п. 7.2 договору, у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно п. 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.
Тобто, за твердженням апелянта, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання за будь-яких обставин, оскільки виконання умов договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, відсутності коштів на рахунках, бюджетних призначень або у зв`язку з неприбутковістю, бюджетним фінансуванням тощо.
Крім того, позивач зауважив, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Так, майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені. Отже, при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, враховувати інтереси обох сторін. 
Апелянт зауважує, що матеріали справи взагалі не містять жодного доказу на підтвердження майнового стану відповідача, наявності/відсутності коштів на рахунках, тощо. У зв`язку з чим, на думку скаржника, суд не міг дослідити майновий стан відповідача та об`єктивно вирішити питання про зменшення пені, а також судом взагалі не враховано майновий стан позивача у справі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/276/26 та вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/276/26 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
14.05.2026 року через підсистему "Електронний суд" до Південно-західного апеляційного господарського суду від Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району), м. Білгород-Дністровський, Одеської області надійшов відзив, в якому останній просить суд апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/276/26 без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ без задоволення.
Крім того, відповідачем, зокрема, зазначено, що позивач не розглядає "бюджетне фінансування в умовах воєнного стану винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки" взагалі, оскільки як він вважає, бюджетна установа, як споживач природного газу, нібито "не обмежений у способах та шляхах виконання своїх зобов`язань, зокрема, шляхом перенесення оплати, взаємозаліку, залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат", чим фактично ігнорує обмеження, визначені приписами ч. 2 ст. 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних силах України", фактично вказує на власну мету отримання прибутку від нарахування сум штрафних санкцій.
Також, відповідач звертає увагу, що така позиція є сталою діловою практикою позивача по відношенню, у тому числі, до квартирно-експлуатаційних органів, що входять до структури Міністерства оборони України та після початку повномасштабної воєнної агресії, введення воєнного стану, продовжують виконувати свій обов`язок щодо забезпечення оборони Держави Україна шляхом забезпечення функціювання військових частин (організація постачання та зведення укріплень, наметових містечок, казарм, обладнання для проживання військовослужбовців) та установ Міністерства оборони України.
На думку відповідача, господарський суд взяв до уваги відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем зобов`язання з оплати поставленого газу за договором і утворення заборгованості в сумі 19 510 грн 78 коп. Також, відсутні відомості і докази понесення позивачем інших значних негативних наслідків порушення відповідачем зобов`язання з оплати поставленого газу на відповідну суму. 
Так, відповідач вважає, що судом було враховано, що ступінь виконання зобов`язання відповідачем за договором становить 100%, зокрема, за поставлений на цю суму природний останній розрахувався в сумі 198 779 грн 11 коп. Тобто, відповідач не ухилявся від сплати заборгованості, споживання природного газу та відповідну суму боргу визнає. 
Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина (району), м. Білгород-Дністровський Одеської області вказує, що відповідач є державною організацією (установою, закладом), засновником якої є Міністерство оборони України, а основним видом діяльності - діяльність у сфері оборони. Так, відповідач є неприбутковою організацією, яка фінансується виключно з Державного бюджету.
З огляду на зазначене, за твердженням відповідача, зменшення розміру неустойки здійснено в межах дискреційних повноважень суду, що за встановлених ним обставин спору, не свідчить про неправильне застосування даних норм та положень законодавства
Відзив долучено до матеріалів справи.
Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму. 
В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову. Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа №916/276/26 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 31 667 грн 82 коп.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Оскільки рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/276/26 оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" щодо стягнення пені у розмірі 9 929 грн 87 коп., при цьому, висновок суду першої інстанції про стягнення заборгованості у розмірі 21 737 грн 95 коп., з яких: 19 510 грн 78 коп. основного боргу, 100 грн 31 коп. пені, 1 073 грн 16 коп. 3% річних, 1 053 грн 70 коп. інфляційних витрат, а також судового збору у розмірі 1 837 грн 06 коп., апелянтом не оскаржується, а суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, тому апеляційним господарським судом в апеляційному порядку переглядається оскаржуване рішення тільки в частині доводів та вимог апеляційної скарги щодо зменшення судом розміру стягнутої пені.
Переглянувши у порядку письмового провадження рішення суду першої інстанції у справі в оскаржуваній частині, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/276/26 в оскаржуваній частині не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/276/26 в оскаржуваній частині не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

11.11.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ та Білгород-Дністровською квартирно-експлуатаційною частиною (району), м. Білгород-Дністровський Одеської області укладено договір №14-7224/24-БО-Т постачання природного газу, згідно з яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ за ДК 021:2015 код 09120000-6 "Газове паливо"(природний газ), а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем для своїх власних потреб (п. 1.2 договору).
Відповідно до п. 2.1 договору постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу з листопада 2024 року по 30 квітня 2025 року (включно), в кількості 12,00800 тис. куб. метрів, в тому числі по місяцях: листопад 2024 року – 1,4000 тис. куб. метрів; грудень 2024 року – 2,30000 тис. куб. метрів; січень 2025 року – 2,90000 тис. куб. метрів; лютий 2025 року – 2,80000 тис. куб. метрів; березень 2025 року – 2,60000 тис. куб. метрів; квітень 2025 року – 0,00800 тис. куб. метрів.
Згідно з п. 2.1.1 договору, загальний обсяг природного газу, замовлений споживачем за цим договором, складається з сум загальних обсягів природного гагу, замовлених споживачем на всі розрахункові періоди протягом строку дії договору.
За умовами п. 2.2 договору споживач підтверджує, що замовлені ним обсяги природного газу, які визначені в п. 2.1 цього договору, повністю покривають потреби споживача у відповідному розрахунковому періоді для потреб, визначених п. 1.2 цього договору. Відповідальність за правильність визначення замовлених обсягів газу покладається виключно на споживача.
Пунктом 3.1 договору визначено, що постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.5 договору).
Відповідно до п. 3.5.2 договору на підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС постачальник готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період, підписані уповноваженим представником постачальника.
Згідно з п. 3.5.3 договору споживач протягом 2-х (двох) робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання.
Відповідно до п. 3.5.4 договору у випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними споживача та даними остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.
Пунктом п. 5.1 договору оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:
- 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;
- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання- передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період.
У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору.
Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду.
Відповідно до п. 5.3 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1 цього договору. Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови оплати споживачем 100% вартості природного газу, замовленого на попередній розрахунковий період, та 100% оплати вартості фактично переданого природного газу у попередні розрахункові період.
У пункті 7.1 договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством України і цим договором.
Згідно з п. 7.2 договору у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Відповідно до п. 13.1 договору даний договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів печаткою (за наявності) та діє в частині поставки газу до 30.04.2025 (включно), ), а в частині розрахунків - до повного їх виконання. Продовження або припинення договору можливе за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до договору.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивачем у період з листопада 2024 року по квітень 2025 року передано у власність відповідача природний газ на загальну суму 218 289 грн 89 коп., що підтверджується актами приймання передачі природного газу, а саме:
1) акт №1 приймання-передачі природного газу від 12.12.2024 за листопад 2024 року на суму 22 778 грн 15 коп. (підписаний сторонами);
2) акт №2 приймання-передачі природного газу від 13.01.2025 за грудень 2024 року на суму 45 159 грн (підписаний сторонами);
3) акт №3 приймання-передачі природного газу від 12.02.2025 за січень 2025 року на суму 46 297 грн 80 коп. (підписаний сторонами);
4) акт №4 приймання-передачі природного газу від 11.03.2025 за лютий 2025 року на суму 46 519 грн 48 коп. (підписаний сторонами);
5) акт б/н приймання-передачі природного газу від 11.04.2025 за березень 2025 року на суму 44 763 грн 07 коп. (підписаний постачальником);
6) акт б/н приймання-передачі природного газу від 12.05.2025 за квітень 2025 року на суму 12 772 грн 39 коп. (підписаний постачальником);
Слід зауважити, що акти б/н приймання-передачі природного газу від 11.04.2025 за березень 2025 року та від 12.05.2025 за квітень 2025 року підписані лише з боку уповноваженого представника позивача та скріплені печаткою підприємства, не містять ані підпису, ані печатки зі сторони відповідача.
В той же час, позивачем зазначено, що на дату складання позовної заяви відповідач не повернув позивачу підписані вищевказані акти приймання-передачі природного газу. Водночас, як зазначає скаржник, мотивована письмова відмова від їх підписання, передбачена пп. 3.5.3 п. 3.5 договору, на адресу позивача не надходила.
При цьому відповідачем здійснено оплату за поставлений природний газ лише частково на суму 198 779 грн 11 коп., що підтверджується платіжними інструкціями від 20.11.2024 на суму 3 808 грн 32 коп., від 20.12.2024 на суму 22 778 грн 15 коп., від 16.01.2025 на суму 9 114 грн 43 коп., від 20.02.2025 на суму 12 185 грн 57 коп., від 11.03.2025 на суму 34 112 грн 23 коп., від 09.05.2025 на суму 46 519 грн 48 коп.
Також, у матеріалах справи наявний лист Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор ГТС України" від 22.12.2025 №ТОВВИХ-25-20749, в якому, зокрема, зазначено обсяг природного газу, використаний споживачем з ЕІС-кодом 56ХS000083GO100V за період з 13.11.2024 по 30.04.2025, внесено в алокацію 4 постачальника Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ (ЕІС-код 56Х930000010610Х) та становить: з 13.11.2024 по 30.11.2024 – 1 376,00 м3; з 01.12.2024 по 31.12.2024 – 2 728,00 м3; з 01.01.2025 по 31.01.2025 – 2 715,00 м3; з 01.02.2025 по 28.02.2025 – 2 728,00 м3; з 01.03.2025 по 31.03.2025 – 2 625,00 м3; з 01.04.2025 по 30.04.2025 – 749,00 м3.
Отже, обсяги спожитого відповідачем природного газу підтверджені витягом з інформаційної платформи, інформації щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56ХS000083GO100V у визначені періоди, а саме: з 13.11.2024 по 30.11.2024; з 01.12.2024 по 31.12.2024; з 01.01.2025 по 31.01.2025; з 01.02.2025 по 28.02.2025; з 01.03.2025 по 31.03.2025; з 01.04.2025 по 30.04.2025.
Інших письмових доказів матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин щодо наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача залишку суми основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних за договором постачання природного газу.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Згідно зі ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 ст. 691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про ринок природного газу", постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами.
Положеннями ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Як передбачено ч. 1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1, 2 ст. 73, ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 76, ч. 1 ст. 77, ч. 1, 2 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14.
Тобто, з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.
Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів звертає увагу на те, що тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/366/21, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.
Отже, як встановлено колегією суддів вище за текстом постанови, між сторонами у справі укладено договір постачання природного газу від 11.11.2024 №14-7224/24-БО-Т, за умовами якого позивач зобов`язався поставити відповідачу природний газ в обсягах, визначених договором, а відповідач його прийняти та оплатити.
Водночас, місцевим господарським судом правомірно встановлено, що газ, який поставлений позивачем, оплачений відповідачем частково, внаслідок чого заборгованість відповідача за поставлений позивачем газ у спірний період становить 198 779 грн 11 коп.
Щодо не підписання відповідачем актів приймання-передачі природного газу за березень та квітень 2025 року, колегією суддів враховуються умови п. 3.5.3., п. 3.5.4. укладеного між сторонами договору та обставини справи, які свідчать, що акти були направлені позивачем відповідачу на підписання, але не підписані останнім без надання в письмовій формі мотивованої відмови від їх підписання, що свідчить про підтвердження факту поставки газу в визначеному обсязі. До того ж, як вже зазначалося вище, предметом апеляційного перегляду даної справи є зменшення судом нарахованої позивачем пені.
Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Згідно з ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Відповідно до п. 7.2 договору у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Судом першої інстанції перевірено розрахунок заявлених до стягнення 3% річних, пені та інфляційних втрат, який здійснений позивачем та згідно з яким розмір 3% річних за загальний період з листопада 2024 року по квітень 2025 року становить 1 073 грн 16 коп., розмір пені становить 10 030 грн 18 коп., розмір інфляційних втрат становить 1 053 грн 70 коп., апеляційним господарським судом встановлено відповідність розрахунку пені обставинам справи щодо прострочення відповідача.
Відповідачем суду контррозрахунку не подано, а також не заперечено арифметичної вірності розрахунку позивача.
З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву за вх.№5987/26 від 18.02.2026, було заявлено клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених у цій справі позивачем, на 99% з огляду на те, що відповідно до відомостей ЄДРЮОФОПГФ, відповідач є державною організацією (установою, закладом), засновником якої є Міністерство оборони України, а основним видом діяльності є діяльність у сфері оборони.
Правовідносини із застосування неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, правила її застосування, умови зменшення її розміру врегульовані положеннями Цивільного кодексу України. При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що з огляду на дату виникнення спірних правовідносин у цій справі, норми Господарського кодексу України також підлягають застосуванню, оскільки він діяв на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Схоже правило міститься в частині третій статті 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, колегія суддів зауважує, що при вирішенні спорів про стягнення неустойки судам також належить відмежовувати вирішення питання про зменшення розміру неустойки від вирішення питання про її необґрунтованість (повністю або в частині) внаслідок невідповідності розміру неустойки вимогам закону - зокрема, у разі, якщо за порушення умов зобов`язання застосовується неустойка, розмір якої має імперативний характер (встановлений законом) (частина друга статті 231 Господарського кодексу України).
Отже, у разі зменшення розміру неустойки суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову (та відмову у задоволенні решти вимог - щодо частини, на яку неустойку зменшено), тоді як у разі необґрунтованості розміру неустойки (повністю або частково), суд може ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову повністю або частково, в залежності від розміру необґрунтованої частини неустойки.
Також відмінність полягає у мотивах суду при прийнятті відповідного рішення, яке мотивується або зменшенням розміру неустойки або її необґрунтованістю в повному обсязі або в частині суми.
Саме такий висновок викладений у пункті 7.32 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22.
Колегія суддів зазначає, що від відмежовування вирішення питання про зменшення розміру неустойки та від вирішення питання про її необґрунтованість (повністю або в частині) внаслідок невідповідності розміру неустойки вимогам закону залежить і розподіл судового збору, про що Верховний Суд зазначав у постановах від 19.12.2024 у справі № 922/1248/24, від 03.04.2018 у справі № 902/339/16, від 10.03.2021 у справі № 904/5702/19, від 14.06.2022 у справі № 905/2135/19, від 29.04.2025 у справі № 911/3065/23.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятком, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Норми матеріального права, а саме, ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, встановлює, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Також колегія суддів звертає увагу, що неустойка, виходячи з приписів ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, має подвійну правову природу, є, водночас, способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності, є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак це повинно здійснюватися з дотриманням не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.
У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки судова колегія виходить з такого.
Так, положеннями статті 3 Цивільного кодексу України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті Цивільного кодексу України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.
Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно, виходячи з конкретних обставин у кожній конкретній справі.
Правовий аналіз названих статей Цивільного кодексу України свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Судом при цьому враховуються фактичні обставини справи та надається оцінка наявним доказам, якими заявник обґрунтовує свої заперечення.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Судова практика щодо застосування норм Цивільного кодексу України в частині зменшення неустойки наразі є усталеною (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі №923/587/20, від 01.10.2020 у справі №904/5610/19, від 02.12.2020 у справі №913/698/19, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 19.01.2021 у справі №920/705/19, від 27.01.2021 у справі №910/16181/18, від 31.03.2020 у справі №910/8698/19, від 11.03.2020 у справі №910/16386/18, від 09.07.2020 у справі №916/39/19, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 13.04.2021 у справі №914/833/19, від 22.06.2021 у справі №920/456/17) та інші, і, відповідно до неї, при визначенні розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):
- обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але Господарський кодлкс України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як Цивільний кодекс України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення;
- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;
- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;
- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;
- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;
- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;
- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;
- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.
У постанові від 04.07.2024 у справі №910/4629/21 Верховний Суд також зазначив, що довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання. Такий же висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26.08.2025 у справі №910/4629/21.
Окрім того, колегія суддів враховує правовий висновок, який викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22, згідно з яким розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 233 Господарського кодексу України (який діяв та був чинним на час виникнення між сторонами спірних правовідносин) та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто, у межах судового розсуду. 
Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням ст. 233 Господарського кодексу України і ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.
Тобто, при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у статті 551 Цивільного кодексу України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.
Водночас, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафу. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено. Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17.07.2021 у справі №916/878/20.
Колегія суддів враховує у даному випадку, що порушення виконання відповідачем зобов`язань за договором мало місце під час дії в України воєнного стану внаслідок збройної агресії Російської Федерації, відповідачем сплачено вартість спожитого газу частково, останній є  бюджетною установою та органом управління, яка входить до структури Сил логістики Збройних Сил України і створена з метою організації виконання завдань квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, закладів, установ та організацій Міністерства оборони України та Збройних Сил України, дислокованих у гарнізонах Білгород-Дністровського, Ізмаїльського, Болградського та Роздільнянського районах Одеської області як у мирний час, так і на час дії особливого періоду. Тобто, як вірно зазначено місцевим господарським судом, спірні правовідносини безпосередньо стосуються забезпечення обороноздатності країни у період дії воєнного стану.
В свою чергу, ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі апелянт не навів будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах.
Тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що стягнення з відповідача пені у повному обсязі не є співмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання та навпаки може призвести до безпідставного надмірного збагачення позивача.
В свою чергу, стягнення інфляційних втрат та 3% річних компенсують апелянту негативні наслідки, викликані простроченням сплати відповідачем суми заборгованості.
При цьому апеляційний господарський суд також бере до уваги, що пеня не є основною заборгованістю і, відповідно, при зменшенні її розміру кредитор не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі, з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
З огляду на викладені вище обставини у сукупності, враховуючи часткове погашення основної заборгованості, відсутність доказів понесення позивачем збитків, задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що, з урахуванням майнових інтересів обох сторін, необхідно зменшити заявлену позивачем до стягнення пеню на 99% від заявленої позивачем суми пені за несвоєчасну оплату вартості поставленого природного газу, при цьому, таке зменшення судова колегія вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі, що запобігатиме настанню для них негативних наслідків.
Доводи апелянта про те, що при зменшенні суми пені, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції не врахував інтереси позивача та фактично нівелював мету існування неустойки як засобу відповідальності, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки стягнення 99% від заявленої суми пені відповідає інтересам позивача як стягувача та фактично підтверджує притягнення винної особи до відповідальності у вигляді пені за порушення строків виконання зобов`язання.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ до відповідача Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району), м. Білгород-Дністровський Одеської області про стягнення пені слід задовольнити частково, а саме, стягнути з відповідача на користь позивача пеню в сумі 100 грн 31 коп.
Як встановлено вище, доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Але одночасно з цим судом апеляційної інстанції встановлено невірний розподіл судом першої інстанції судових витрат, що перевіряється судом апеляційної інстанції незалежно від доводів та вимог апеляційної скарги.
Так, позивачем при зверненні до місцевого господарського суду із позовом було сплачено судовий збір в розмірі 2662 грн 40 коп. відповідно до платіжної інструкції від 21.01.2026 року №0000030145.
В подальшому, рішенням Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/276/26 стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1837 грн 06 коп.
Місцевий господарський суд виходив з пропорційного розподілу судових витрат відповідно до часткового задоволення позовних вимог, а тому, на його думку, судовий збір підлягав стягненню з відповідача саме на 69% від заявленої суми у розмірі 1837 грн 06 коп. (за розрахунком суду першої інстанції - 69% від 2 662 грн 40 коп.) з врахуванням норм ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".
З матеріалів цієї справи вбачається, що позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ була сформована в системі "Електронний суд" 29.01.2026 року.
За умовами ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2026 рік визначений у розмірі 3328 грн.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що судовий збір при поданні позовної заяви підлягав сплаті у розмірі 2662 грн 40 коп. (3328 грн х 0,8).
Судова колегія виснує, що судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 05.04.2023 у справі №910/18718/21, від 03.04.2018 у справі №902/339/16, від 10.03.2021 у справі №904/5702/19, від 14.06.2022 у справі №905/2135/19.
Отже, щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що сума сплаченого судового збору за подання позову підлягає стягненню з Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району), м. Білгород-Дністровський Одеської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ у розмірі 2662 грн 40 коп., тому викладає правильний зміст резолютивної частини рішення суду для видачі виконавчого документу без помилок.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. 
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржуване рішення в частині, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, є такими, що фактично зводяться лише до часткової незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни, але слід здійснити належний розподіл понесених судових витрат позивача в суді першої інстанції. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/276/26 в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на позивача.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/276/26 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/276/26 залишити без змін.
Здійснити розподіл судових витрат, понесених позивачем в суді першої інстанції, виклавши пункт 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Одеської області від 06.04.2026 року у справі №916/276/26 наступним чином:
« 2. Стягнути з Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини (району) (67701, Одеська область, Білгород-Дністровський район, місто Білгород-Дністровський, вулиця Лікарняна, будинок 1-а, ЄДРПОУ 08124865) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (04116, місто Київ, вулиця Шолуденко, будинок 1, ЄДРПОУ 42399676) заборгованість за договором від 11.11.2024 №14-7224/24-БО-Т у розмірі 21 737 грн 95 коп., з яких: 19 510 грн 78 коп. основного боргу, 100 грн 31 коп. пені, 1 073 грн 16 коп. 3% річних, 1 053 грн 70 коп. інфляційних витрат, а також стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2662 грн 40 коп.»
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді Н.С. Богацька 

Я.Ф. Савицький