ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/4462/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Аюпової Р.М. 
при секретарі судового засідання Задорожний К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Комунального підприємства "Сучасне місто" (61003, м. Харків, майдан Павлівський, 4); 	
до 	Фізичної особи-підприємця Ковтун Тамари Володимирівни ( АДРЕСА_1 ) 	
про 	стягнення коштів у розмірі 104 982, 68 грн	
за участю представників:
позивача - Балла Н.О.;
відповідача - Мазюк О.М. 

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Комунальне підприємство "Сучасне місто", м. Харків, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця Ковтун Тамари Володимирівни, м. Харків, в якому просить суд:
- стягнути з ФО-П Ковтун Тамари Володимирівни на користь Комунального підприємства «Сучасне місто» заборгованість за добровільне відшкодування плати за фактичне користування окремим елементом благоустрою за договором № 2647Ф/В9/23 від 13.09.2023 у розмірі 51 078, 88 грн.
- стягнути з ФО-П Ковтун Тамари Володимирівни на користь Комунального підприємства «Сучасне місто» витрати, пов`язані з демонтажем кіоску без логотипу за адресою: вул. Нескорених (колишня Героїв Праці) 49, у м. Харків, у розмірі 53 903, 80 грн.
- судові витрати покласти на відповідача.
Ухвалою господарського суду від 15.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/4462/25. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).
Ухвалою господарського суду від 25.12.2025 задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця Ковтун Тамари Володимирівни про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (вх. № 29875). Призначено розгляд справи у судовому засіданні на 21.01.2026 о 12:15 год.
Суд ухвалою від 18.02.2026 перейшов до розгляду справи № 922/4462/25 за правилами загального позовного провадження зі стадії відкриття провадження у справі.
Процесуальний рух справи також висвітлено у відповідних ухвалах суду.
17.12.2025 відповідачем надано до суду відзив на позов (вх. № 29583), в якому заперечуючи проти позову, зазначає, що на момент подання позову ОСОБА_1 не є суб`єктом господарювання, господарські правовідносини між сторонами були припинені, отже позов подано до неналежного відповідача. Крім того, після припинення з 11.10.2024 підприємницької діяльності Ковтун Т.В., між фізичною особою Ковтун Т.В. та КП «Сучасне місто» не було укладено жодних нових договорів, не виникло жодних нових господарських або цивільно-правових зобов`язань. Позивач не надав суду жодного доказу укладення нового договору після припинення статусу ФОП; прийняття відповідачем нових зобов`язань; виникнення будь-якої нової правової підстави для нарахування платежів. Також вказує, що позовна заява та додані до неї матеріали не містять жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що Ковтун Т.В. є власником або орендарем спірного МАФ. Окрім цього Ковтун Т.В., не будучи власником спірного МАФ та не користуючись ним на праві оренди чи іншому речовому або зобов`язальному праві, а перебуваючи виключно у статусі «замовника», не була належним чином повідомлена про намір демонтажу кіоску та не була ознайомлена з кошторисом відповідних робіт до моменту їх виконання. За таких обставин, на думку відповідача, витрати на демонтаж є результатом односторонніх дій позивача, вчинених на власний розсуд та ризик, і не підлягають відшкодуванню з боку відповідача.
19.12.2025 позивач надав до суду відповідь на відзив на позов (вх. № 29856), в якій зазначає, що вирішальним для визначення юрисдикції є не формальний статус сторони на момент подання позову, а характер спірних правовідносин. У даному випадку спір виник з договору, укладеного в межах здійснення підприємницької діяльності ФО-П Ковтун Т.В., а заявлені вимоги є наслідком неналежного виконання господарських зобов`язань. Позивач наголошує, що посилання відповідача на те, що після припинення статусу ФО-П не укладалося нових договорів, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки предметом позову є стягнення заборгованості за раніше укладеним та діючим договором, а не про виникнення нових зобов`язань. Також вказує, що Ковтун Т.В. поновила статус фізичної особи – підприємця у квітні 2025 року, про що зазначено у Постанові Східного апеляційного господарського суду від 10.09.2025. Позивач звертає увагу суду, що предметом даного спору не є встановлення права власності або права оренди на тимчасову споруду, а предметом позову є відшкодування витрат, понесених позивачем у зв`язку з демонтажем МАФ, який був фактично розміщений на окремому елементі благоустрою на підставі укладеного договору з відповідачкою. На думку позивача, доводи відповідача щодо відсутності доказів належності МАФ Ковтун Т.В. є такими, що не мають правового значення для вирішення даного спору, не спростовують факту її участі у спірних правовідносинах та не звільняють її від обов`язку відшкодувати витрати, понесені позивачем у зв`язку з демонтажем тимчасової споруди. Демонтаж спірного МАФ був здійснений позивачем на законних підставах, на виконання рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 205 (п.1) від 30.04.2025 та заявки Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради № 3691/0/226-25 від 23.05.2025, здійснений саме, як вимушений захід реагування на триваюче порушення умов договору ФО-П Ковтун Т.В. Отже, витрати підприємства на проведення робіт, пов`язаних із демонтажем не є наслідком «односторонніх дій» позивача, а виникли виключно внаслідок протиправної бездіяльності відповідачки, яка не виконала обов`язку щодо приведення окремого елементу благоустрою у належний стан.
22.12.2025 відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив (вх. № 29870), в яких сторона відповідача вважає, що відповідь позивача на відзив не спростовує доводів про неналежного відповідача; ігнорує преюдиційність чинного судового рішення; не доводить чинність договірних відносин у спірний період; не містить доказів користування або власності МАФ; не враховує об`єктивну неможливість демонтажу відповідачем. Просить відмовити у позові. 
02.02.2026 позивач надав письмові пояснення (вх. № 2572), в яких зазначив, що під час розгляду судової справи № 922/3757/24 представник відповідачки не спростовував факт належності кіоску ОСОБА_1 . Крім того, за принципом доброчесності набувача, як що не встановлено у законний спосіб незаконного заволодіння майном, особа яка позиціонує себе як власник є належнім набувачем. Факт того, що Ковтун Т.В. позиціонувала себе власником кіоску підтверджується особистими заявами. Першою - про сплату фактичного використання окремого елементу, второю - заявою про збільшення строку сплати фактичного використання, третьою – про надання права користування та укладання договору тимчасового користування. Ковтун Т.В. уклала договір №5033/К4/24 від 16.04.2024. Всі ці дії вона вчиняла особисто та від свого імені. Будь яких довіреностей на представництво інтересів іншої особи не надавалось. За таких обставин вважати що кіоск належить іншій особі, у позивача немає підстав. Крім того, згідно умов договору Ковтун Т.В. як стороною правочину взято на себе зобов`язання звільнити окремий елемент від кіоску у разі припинення дії договору. Таким чином, на думку позивача, вимога про відшкодування вартості демонтажу та транспортування кіоску до місця зберігання пред`явлена до належного відповідача. 
02.02.2026 відповідач надав заперечення на пояснення позивача (вх. № 2656), в яких вказує, що додаткова угода від 16.04.2024 до договору № 2647Ф/В9/23 від 13.09.2023 не змінює предмет зобов`язання; не змінює період, за який нарахована плата; не створює нову плату; а лише змінює строки погашення, коригує графік виконання. З точки зору ЦК України це зміна строку виконання зобов`язання (ст. 530, 651 ЦК України) але не зміна самого зобов`язання. Сторона відповідача заперечує у задоволені позову і вказує на єдність зобов`язання та процесуальної неприпустимості повторного стягнення його частини. Так, договір № 2647Ф/В9/23 від 13.09.2023 та додаткова угода від 16.04.2024 були укладені з метою врегулювання плати за фактичне користування елементом благоустрою у минулому періоді з 06.04.2022 по 01.10.2023, який на момент укладення договору вже завершився.
02.03.2026 відповідач надав до суду письмові пояснення (вх. № 5114), в яких зауважив, що стягнення коштів за демонтаж з особи, чиє право власності не доведено, щодо об`єкта, який не ідентифікований у документах на демонтаж, на підставі договору, який не передбачає таких виплат - є безпідставним збагаченням позивача за рахунок відповідача. З огляду на викладене, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення витрат на демонтаж є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. 
11.05.2026 відповідачкою надані додаткові письмові пояснення (вх. № 11179), в яких зазначає, що позивач не довів титул власності відповідача на об`єкт демонтажу, не надав первинних документів про набуття майна відповідачем та не ідентифікував належним чином демонтовану споруду, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на демонтаж у сумі 53 903, 80 грн.
У судовому засіданні 28.05.2026 позивач позов підтримав, наполягав на його задоволенні.
Представник відповідачки, присутній у судовому засіданні 28.05.2026, проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов та додаткових поясненнях, наданих до суду в процесі розгляду даного спору.
В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч. 5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.
В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Присутні в судовому засіданні представники сторін погодилися з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.
Враховуючи положення ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.
У судовому засіданні 28.05.2026, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.
Як свідчать матеріали справи, ФО-П Ковтун Тамарою Володимирівною (далі – замовник, відповідач) у своїй підприємницькій діяльності використовувався МАФ, що розміщувався на окремому елементі благоустрою комунальної власності на підставі договору від 13.09.2023 № 2647Ф/В9/23 про добровільне відшкодування плати за фактичне користування окремим елементом благоустрою, площею 28,35 м2 за адресою: вул. Героїв Праці, 49, м. Харків за період з 06.04.2022 по 01.10.2023. 
На підставі додаткової угоди від 16.04.2024 до договору № 2647Ф/В9/23 від 13.09.2023 внесені зміни, за якими встановлений строк погашення заборгованості з 25.06.2024 по 25.11.2025. 
В період з 06.04.2022 по 01.10.2023 ФО-П Ковтун Т.В. використовувався окремий елемент благоустрою за адресою: вул. Героїв Праці, 49, м. Харків, що стало підставою для укладення договору від 13.09.2023 № 2647Ф/В9/23 про добровільне відшкодування плати за фактичне користування окремим елементом благоустрою, за адресою: вул. Героїв Праці, 49 м. Харків за період фактичного користування з 06.04.2022 по 01.10.2023 (18 місяців) на загальну суму 78 500,80 грн. 
Сторони домовились суму 78 500,80 грн розстрочити на сплату частинами, строк дії якого встановлено з вересня 2023 по 25.02.2025. 
П. 5 договору від 13.09.2023 № 2647Ф/В9/23 передбачено сплату коштів у вигляді щомісячного платежу, що складає до 25.09.2023 – 8 722, 30 грн (у тому числі ПДВ), після 25.09.2023 та в подальшому – 4 104, 61 грн (у тому числі ПДВ). 
За весь час дії договору ФО-П Ковтун Т.В. проведено оплату лише 13.09.2023 у розмірі 8 723, 00 грн та 13.10.2023 у розмірі 4 105, 00 грн. 
Виходячи з цього, 16.04.2024 до позивача надійшла заява, в якій ФО-П Ковтун Тамара Володимирівна просить розстрочити заборгованість у сумі 78 500,80 грн на строк 18 (вісімнадцять) місяців у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем.
Зазначена заява стала підставою для укладення додаткової угоди від 16.04.2024 до договору № 2647Ф/В9/23 від 13.09.2023 внесені зміни, за якими встановлений строк погашення заборгованості з 25.06.2024 по 25.11.2025, якою пункти 3 та 5 викладено в наступній редакції:
«3. Сторона 2 зобов`язується сплатити рівними частинами у безготівковій формі на рахунок КП «Сучасне місто», суму 78 500, 80 грн протягом 18 (вісімнадцяти) місяців, але не пізніше 25.11.2025. 
5. Сторона 2 сплачує суму коштів у розмірі 78 500, 80 грн, у вересні 2023 року 8 723, 00 грн з ПДВ у жовтні 2023 4105, 00 грн з ПДВ, а в подальшому у вигляді щомісячного платежу у розмірі – 3 648, 48 грн з ПДВ до 25 числа кожного місяця починаючи з червня 2024 року на рахунок КП «Сучасне місто». 
Таким чином, з 25.06.2024 по 01.10.2024 відповідно до встановленого графіку погашення боргу у відповідача виникла заборгованість у розмірі 14 593, 92 грн, про яку неодноразово ФО-П Ковтун Т.В. було повідомлено та попереджено, що у разі подальшої несплати коштів Комунальне Підприємство «Сучасне місто» буде вимушене звернутися до суду для захисту своїх прав та законних інтересів. 
У зв`язку з тим, що заборгованість відповідачкою сплачена не була, підприємство звернулось до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором № 2647Ф/В9/23 від 13.09.2023 у розмірі 14 593, 92 грн. 
Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.05.2025 по справі № 922/3757/24 позовні вимоги Комунального підприємства «Сучасне місто» задоволено та підлягало стягненню заборгованість за вказаним договором у розмірі 14 593, 92 грн. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 10 вересня 2025 рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Позивач вказує, що оскільки дія договору продовжувалась, а судом стягнуто лише частину наявної заборгованості за період з 25.06.2024 по 01.10.2024 за договором № 2647Ф/В9/23 від 13.09.2023, відповідачкою зобов`язання надалі належним чином не виконувались, тому за період з 01.11.2024 по 25.11.2025 виникла заборгованість у розмірі 51 078, 88 грн. 
Позивач зауважує, оскільки дію договору від 16.04.2024 № 5033/К4/24 припинено 14.11.2024 в односторонньому порядку, то порядок повернення елементу погоджено розділом 9 договору. 
Так, відповідно до пп. 9.1, 9.1.1 договору після припинення дії договору замовник у 10-денний строк звільняє елемент від об`єкта та приводить його у стан, не гірший порівняно за той, що існував до укладення цього договору та повертає елемент виконавцю. Окремий елемент благоустрою вважається повернутим після його фактичного звільнення замовником, що підтверджується наданими замовником до виконавця доказами. 
Відповідно до 9.2. Положення у разі невиконання умов договору щодо добровільного демонтажу об`єкта, звільнення та повернення елемента такий об`єкт може бути демонтовано виконавцем самостійно або із залученням третіх осіб. У такому разі демонтований об`єкт повертається замовнику після компенсації витрат, пов`язаних із демонтажем, транспортуванням та зберіганням об`єкта. 
П. 5.3.16. договору передбачено обов`язок відповідача протягом 10 календарних днів після припинення дії договору з будь-яких підстав демонтувати об`єкт, звільнити та передати КП «Сучасне місто» елемент благоустрою з приведенням його у придатний до виконання стан. 
Відповідач, як власник тимчасової споруди не виконав умови договору та не здійснив заходи щодо демонтажу кіоску без логотипу, площею 28, 35 кв.м., розташованого за адресою: вул. Нескорених (колишня Героїв Праці) 49, у м. Харкові. 
КП «Сучасне місто» відповідно до рішення ВК Харківської міської ради від 04.12.2023 № 634 визначено виконавцем робіт зі звільнення території міста Харкова від самовільно (незаконно) встановлених об`єктів та покинутих транспортних засобів шляхом демонтажу, транспортування їх до місця зберігання та приведення звільненої території в придатний для подальшого використання стан за рахунок власних коштів.
З урахуванням зазначеного, на виконання рішення ВК Харківської міської ради № 205 (п.1) від 30.04.2025 та заявки Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради № 3691/0/226-25 від 23.05.2025 щодо необхідності проведення демонтажу за вищевказаною адресою, КП «Сучасне місто» 23.09.2025 демонтовано зазначений кіоск без логотипу та перевезено до КП «Харківводоканал» на майданчик для зберігання у відповідності до вимог Правил благоустрою території міста Харкова, затверджених рішенням Харківської міської ради від 16.11.2011 № 504/11. 
Розмір витрат підприємства на проведення робіт, пов`язаних із демонтажем склав 53 903, 80 грн. 
Враховуючи викладені вище обставини, позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з даним позовом за захистом свого порушеного права та просить суд стягнути з ФО-П Ковтун Тамари Володимирівни на користь Комунального підприємства «Сучасне місто» заборгованість за добровільне відшкодування плати за фактичне користування окремим елементом благоустрою за договором № 2647Ф/В9/23 від 13.09.2023 у розмірі 51 078, 88 грн, а також витрати, пов`язані з демонтажем кіоску без логотипу за адресою: вул. Нескорених (колишня Героїв Праці) 49, у м. Харків, у розмірі 53 903, 80 грн.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 628 вказаного Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; а також у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (ст. 652 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.
Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як було встановлено судом, відповідачем під час здійснення господарської добровільно було укладено договір від 13.09.2023 року № 2647Ф/В9/23 про відшкодування плати за фактичне користування окремим елементом благоустрою.
Вказаним договором сторони погодили умови та строки здійснення відповідачем відшкодування плати за фактичне користування окремим елементом благоустрою та тимчасового користування окремим елементом благоустрою комунальної власності. 
Відповідач не надала доказів того, що вона не використовує окремий елемент благоустрою, а саме, що належна їй тимчасова споруда не знаходиться на окремому елементів щодо якого укладено договір.
Твердження відповідача про те, що КП «Сучасне місто» повторно звернулося до суду з ідентичними грошовими вимогами, які вже були предметом судового розгляду між тими самими сторонами та реалізовані рішенням Господарського суду Харківської області від 05.05.2025, що набрало законної сили, є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
КП «Сучасне місто» в жовтні 2024 зверталось до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором № 2647Ф/В9/23 від 13.09.2023 у розмірі 14 593, 92 грн за період з 25.06.2024 по 01.10.2024. Строк дії зазначеного договору на той момент не був завершений та фактично закінчився лише 25.11.2025. У зв`язку з наведеним, рішенням Господарського суду Харківської області від 05.05.2025 у справі № 922/3757/24 було стягнуто заборгованість за період з 25.06.2024 по 01.10.2024. Судове рішення від 05.05.2025 не містить висновку про припинення дії договору № 2647-Ф/В9/23 від 13.09.2023 з визначенням конкретної дати такого припинення та не встановлює відсутності будь-яких зобов`язань сторін на майбутнє. 
У даній справі позивач звертається до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості у розмірі 51 078, 88 грн за період з 01.11.2024 по 25.11.2025. Саме на підставі заяви ФО-П Ковтун Т.В. від 16.04.2024 в якій вона просила укласти додаткову угоду і переглянути графік платежів у зв`язку із скрутним становищем, дію договору № 2647Ф/В9/23 від 13.09.2023 було переглянуто та подовжено до 25.11.2025. Після стягнення заборгованості за рішенням суду у справі № 922/3757/24 у розмірі 14 593, 92 грн, відповідачка згідно до графіку платежів не виконувала зобов`язання належним чином, що і стало підставою для звернення КП «Сучасне місто» до господарського суду у даній справі. 
Отже, у даній справі позивач заявляє вимоги за інший період, а саме з 01.11.2024 по 25.11.2025, який не був предметом судового розгляду у справі № 922/3757/24. Відтак відсутня тотожність предмета та підстав позову, що виключає застосування положень ч. 4 ст. 75 ГПК України.
Таким чином, твердження відповідача про подвійне стягнення заборгованості на користь позивача за договором № 2647Ф/В9/23 від 13.09.2023 є безпідставними та відхиляються судом.
Доводи відповідача щодо відсутності господарської юрисдикції та неналежності відповідача є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам законодавства і усталеній судовій практиці, з огляду на таке. 
Припинення державної реєстрації фізичної особи – підприємця не припиняє зобов`язань такої особи, що виникли під час здійснення нею підприємницької діяльності. Фізична особа не припиняє свого існування, а тому відповідає за невиконані договірні зобов`язання як фізична особа. 
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 914/1362/23, в якій суд дійшов висновку, що у разі припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються. 
Крім того, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду спорів, стороною в яких є фізична особа, яка на момент звернення до суду втратила статус підприємця, якщо такі спори пов`язані з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася цією особою. 
Вказана правова позиція неодноразово підтверджена Верховним Судом, зокрема у постановах Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 342/1333/17; від 14.02.2023 у справі № 591/1068/22. 
Отже, вирішальним для визначення юрисдикції є не формальний статус сторони на момент подання позову, а характер спірних правовідносин. У даному випадку спір виник з договору, укладеного в межах здійснення підприємницької діяльності ФО-П Ковтун Т.В., а заявлені вимоги є наслідком неналежного виконання господарських зобов`язань. 
Посилання відповідача на те, що після припинення статусу ФО-П не укладалося нових договорів, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки предметом позову є стягнення заборгованості за раніше укладеним та діючим договором, а не про виникнення нових зобов`язань. Слід зазначити, що Ковтун Т.В. поновила статус фізичної особи – підприємця у квітні 2025 року, про що зазначено у Постанові Східного апеляційного господарського суду від 10.09.2025. Отже, доводи відповідача про відсутність у суду господарської юрисдикції, припинення господарських правовідносин та подання позову до неналежного відповідача є безпідставними та відхиляються судом.
Враховуючи встановлені обставини спору, суд визнає обґрунтованими та доведеними матеріалами справи вимоги Комунального підприємства «Сучасне місто» про стягнення з відповідача заборгованості за добровільне відшкодування плати за фактичне користування окремим елементом благоустрою за договором № 2647Ф/В9/23 від 13.09.2023 у розмірі 51 078, 88 грн за період з 01.11.2024 по 25.11.2025. А, отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо вимог позивача про стягнення збитків, пов`язаних з демонтажем кіоску без логотипу за адресою: вул. Нескорених (колишня Героїв Праці) 49, у м. Харків, у розмірі 53 903, 80 грн, суд виходить з наступного.
Як вказує позивач, в обґрунтування даних позовних вимог, при укладанні договору добровільного відшкодування плати за фактичне користування елементом благоустрою №2647Ф/В9/23 від 13.09.2023 відповідно до п.7 договору передбачено обов`язок оформлення права тимчасового користування елементом благоустрою відповідно до Положення про тимчасове користування окремими елементами благоустрою комунальної власності для розміщення малих архітектурних форм та тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально культурного та іншого призначення на території міста Харкова, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 21.06.2017 №688/17. На виконання вимог Положення та на підставі наданих відповідачем документів 16.04.2024 сторонами укладено договір №5033/К4/24 тимчасового користування елементом благоустрою комунальної власності для розміщення тимчасових об`єктів підприємницької та іншої діяльності строком дії з 01.03.2024 по 28.02.2025 (включно) (п.8.1 договору). Згідно з п.7.1.5 договору дія договору припиняється в разі, зокрема, односторонньої відмови виконавця від договору. За умовами п.п.7.2, 7.2.1 договору виконавець має право відмовитися від договору в односторонньому порядку та вимагати звільнення та повернення елемента благоустрою, якщо замовник не вносить плату, визначену згідно з розділом 4 цього договору, протягом двох місяців поспіль або має заборгованість, що еквівалентна двомісячному розміру плати, передбаченої цим договором. Виконавець повідомляє замовника про намір в односторонньому порядку відмовитися від договору за 14 календарних днів до прийняття такого рішення. Письмове повідомлення виконавця про припинення (розірвання) договору чи відмову від договору вважається одержаним замовником, якщо, зокрема, це повідомлення надіслано на адресу замовника виконавцем поштою рекомендованим листом із повідомленням про вручення поштового відправлення адресату. Таке повідомлення надсилається за адресою місцезнаходження замовника, зазначеною в договорів, або за адресою, за якою здійснено реєстрацію замовника – юридичної особи чи фізичної особи-підприємця (п.7.3 договору). Керуючись п.п.7.1, 7.2, 7.2.1 договору КП «Сучасне місто» направлено повідомлення № 6604/0/967-24 від 30.10.2024 та через 14 днів припинено дію договору № 5033/К4/24 від 16.04.2024 в односторонньому порядку з 14.11.2024. Порядок повернення елементу визначено розділом 9 договору №5033/К4/24 від 16.04.2024. Так, відповідно до п.п.9.1, 9.1.1 договору після припинення дії договору замовник у 10-денний строк звільняє елемент від об`єкта та приводить його у стан, не гірший порівняно за той, що існував до укладення цього договору та повертає елемент виконавцю. Окремий елемент благоустрою вважається повернутим після його фактичного звільнення замовником, що підтверджується наданими замовником до виконавця доказами. Пунктом 5.3.16. договору передбачено, обов`язок відповідача протягом 10 календарних днів після припинення дії договору з будь-яких підстав демонтувати об`єкт, звільнити та передати КП «Сучасне місто» елемент благоустрою з приведенням його у придатний до використання стан. Відповідно до 9.2. Положення у разі невиконання умов договору щодо добровільного демонтажу об`єкта, звільнення та повернення елемента такий об`єкт може бути демонтовано виконавцем самостійно або із залученням третіх осіб. У такому разі демонтований об`єкт повертається замовнику після компенсації витрат, пов`язаних із демонтажем, транспортуванням та зберіганням об`єкта. Позивач наголошує на тому, що ОСОБА_1 умови договору не виконала, заборгованість була стягнута у судовому порядку, окремий елемент, від належного їй об`єкту (кіоску) не звільнила. Так, КП «Сучасне місто» відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 04.12.2023 № 634 визначено виконавцем робіт зі звільнення території міста Харкова від самовільно (незаконно) встановлених об`єктів та покинутих транспортних засобів шляхом демонтажу, транспортування їх до місця зберігання та приведення звільненої території в придатний для подальшого використання стан. З метою проведення демонтажів КП «Сучасне місто» оголосило тендер, за результатами якого переможцем визначено ТОВ «Стройтрансавто». З урахуванням зазначеного, на виконання рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 205 (п.1) від 30.04.2025 та заявки Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради № 3691/0/226-25 від 23.05.2025 щодо необхідності проведення демонтажу за вищевказаною адресою, КП «Сучасне місто» 23.09.2025 демонтовано зазначений кіоск без логотипу та перевезено до КП «Харківводоканал» на майданчик для зберігання у відповідності до вимог Правил благоустрою території міста Харкова, затверджених рішенням Харківської міської ради від 16.11.2011 №504/11. Розмір витрат підприємства на проведення робіт, пов`язаних із демонтажем склав 53 903, 80 грн. Враховуючи наведене, позивач вважає, що витрати понесені позивачем в зв`язку із звільненням окремого елементу благоустрою комунальної власності мають бути відшкодовані відповідачкою.
Так, суд зазначає, що кожна особа має право на відшкодування збитків, завданих порушенням її цивільного права (ч. 1 ст. 22 ЦК України). 
Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: (1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); (2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено інше (ч. 3 ст. 22 ЦК України).
Ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, зобов`язаний відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків доказується кредитором.
Загальні підстави деліктної відповідальності закріплені у ст. 1166 ЦК України: майнова шкода відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для звільнення від відповідальності така особа повинна довести відсутність своєї вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).
Усталеною є правова позиція Верховного Суду про те, що для застосування такої санкції, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: (а) протиправна поведінка; (б) збитки; (в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками; (г) вина. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду (постанови Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 30.06.2022 у справі № 916/1466/21, від 04.07.2023 у справі № 910/7511/20).
Обов`язок доказування наявності збитків, їх розміру, протиправності поведінки заподіювача та причинного зв`язку між такою поведінкою та збитками покладається на позивача (ч. 1 ст. 74 ГПК України згідно з правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 908/2261/17). 
Важливим елементом доказування є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони - слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки - наслідком такої протиправної поведінки. Задоволення позову на підставі абстрактної можливості настання шкоди, без конкретних доказів її реального заподіяння, є неприпустимим.
Суд, розглядаючи спір про стягнення витрат на демонтаж тимчасової споруди торговельного призначення, наголошує, що сам факт невиконання відповідачем зобов`язання щодо демонтажу та звільнення земельної ділянки не є достатнім для стягнення понесених позивачем витрат як збитків - позивач зобов`язаний довести реальність витрат, їх розмір та прямий причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідача і понесеними витратами. 
Суд підкреслює, що надання лише договору підряду та акту виконаних робіт без підтвердження відповідності вартості послуг ринковим цінам не є належним доказуванням розміру збитків у розумінні ч. 2 ст. 623 ЦК України.
У Постанові від 02.06.2022 у справі № 922/1976/21 (КГС ВС) Верховний Суд розглядав вимогу комунального підприємства про стягнення витрат на демонтаж МАФ, що здійснювався на підставі рішення виконавчого органу міської ради. Суд зазначив: якщо демонтаж проведено не в порядку реалізації цивільно-правового права кредитора за умовами договору, а в рамках виконання рішення суб`єкта владних повноважень, правова підстава понесених витрат є публічно-правовою. Стягнення таких витрат як цивільно-правових збитків можливе лише за умови доведення позивачем, що: (1) відповідач був належним чином повідомлений про намір здійснити примусовий демонтаж; (2) відповідачу надано розумний строк для добровільного виконання; (3) між конкретною бездіяльністю відповідача і понесеними витратами існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.
У Постанові від 22.09.2021 у справі № 916/1889/20 (КГС ВС) Верховний Суд застосував принцип розумного зменшення збитків: кредитор, який тривалий час не вживав жодних правових заходів для спонукання боржника до виконання зобов`язання в натурі (зокрема, не звертався до суду з позовом про зобов`язання здійснити демонтаж), несе ризик збільшення витрат, пов`язаних із подальшим примусовим демонтажем. Витрати, яких можна було уникнути або зменшити шляхом своєчасного вжиття правових заходів, не підлягають відшкодуванню в частині, що перевищує розумно необхідний мінімум. Цей принцип випливає із загальних засад добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України) і підтримується у практиці ЄСПЛ.
У Постанові від 15.03.2023 у справі № 910/9807/21 (КГС ВС) Верховний Суд сформулював правовий висновок про те, що для стягнення витрат на демонтаж, як реальних збитків позивач зобов`язаний надати докази відповідності вартості залучених послуг ринковим цінам на аналогічні роботи в конкретному регіоні та в конкретний період. Обрання виконавця за процедурою публічних закупівель (тендер) не є автоматичним свідченням ринковості ціни у цивільно-правовому спорі про відшкодування збитків: публічні закупівлі регулюються спеціальним законодавством і переслідують інші цілі, ніж визначення ринкової ціни у розумінні ч. 2 ст. 623 ЦК України. Відсутність висновку оцінювача або порівняльного аналізу ринкових цін є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення збитків.
У Постанові від 07.12.2022 у справі № 922/3388/21 (КГС ВС) Верховний Суд роз`яснив, що договірне застереження, яке передбачає право виконавця здійснити примусовий демонтаж об`єкта із залученням третіх осіб і вимагати компенсації відповідних витрат (аналогічне п. 9.2 Положення у цій справі), є реалізацією договірного механізму самозахисту (ст. 19 ЦК України). Таке право виникає та може бути реалізоване виключно в порядку, визначеному договором та законом, а витрати стягуються як збитки лише за умови: (1) їх фактичного понесення та документального підтвердження; (2) відповідності розміру ринковим цінам; (3) наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між порушенням і витратами; (4) доведення того, що здійснений демонтаж відбувся саме як реалізація договірного права, а не в рамках самостійної публічно-правової процедури.
У Постанові від 19.10.2021 у справі № 910/3647/20 (КГС ВС) Верховний Суд підкреслив: до здійснення примусового демонтажу виконавець зобов`язаний здійснити належне повідомлення замовника із зазначенням конкретної дати початку демонтажних робіт, що надає боржнику останню можливість виконати зобов`язання добровільно. Недотримання цієї вимоги свідчить про порушення принципу добросовісності кредитором і є підставою для відмови у стягненні витрат на демонтаж або їх зменшення. 
Суд зазначає, що позивачем не надано доказів того, що відповідачка була повідомлена про конкретну дату примусового демонтажу (23.09.2025).
Здійснюючи послідовний аналіз наявності кожного елемента складу цивільного правопорушення, необхідного для задоволення позову про стягнення збитків у розмірі 53 903, 80 грн, суд зазначає таке.
Суд констатує, що відповідач, отримавши повідомлення про одностороннє розірвання договору з 14.11.2024, не здійснила демонтаж кіоску у 10-денний строк, передбачений п. 5.3.16 договору, та не звільнила елемент благоустрою. Це є порушенням договірного зобов`язання у розумінні ст. 610 ЦК України. Факт протиправної бездіяльності відповідача позивачем доведений і судом визнається встановленим.
Разом з тим, наявність протиправної поведінки є лише одним із чотирьох необхідних елементів складу правопорушення і сама по собі не тягне задоволення позову про відшкодування збитків - необхідна сукупність усіх елементів.
Відповідно до ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, визначається з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення вимоги або на день пред`явлення позову. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.
Позивач на підтвердження розміру збитків посилається на вартість послуг ТОВ "Стройтрансавто" за результатами проведеного тендеру. 
Проте такі докази не є достатніми, з огляду на таке:
По-перше, позивач не надав жодних доказів відповідності вартості робіт ринковим цінам на демонтаж, транспортування та зберігання аналогічних об`єктів у м. Харків станом на вересень 2025 року - ні висновку суб`єкта оціночної діяльності, ні порівняльного аналізу ринкових пропозицій, ні будь-яких інших об`єктивних орієнтирів. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 15.03.2023 у справі № 910/9807/21, результати тендеру у сфері публічних закупівель не є автоматичним доказом ринковості ціни у цивільно-правовому спорі про відшкодування збитків.
По-друге, позивач не розмежував у складі заявленої суми 53 903, 80 грн витрати на власне демонтаж, транспортування та зберігання об`єкта на майданчику КП "Харківводоканал". 
Це позбавляє суд можливості перевірити обґрунтованість кожної складової витрат та їх відповідність ринковим цінам на відповідні послуги окремо.
По-третє, позивач не надав доказів того, що після перевезення кіоску на місце зберігання він повідомив відповідача про можливість його забрати після компенсації витрат, тобто що процедура, передбачена п. 9.2 Положення, була дотримана у повному обсязі, включаючи зворотне повернення об`єкта замовнику.
Таким чином, позивач не довів розмір збитків у розумінні ч. 2 ст. 623 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним і безпосереднім наслідком поведінки завдавача шкоди. Суд при цьому повинен встановити, чи є саме протиправна поведінка відповідача тією необхідною умовою, без якої шкода не могла б настати (conditio sine qua non).
З аналізу матеріалів справи вбачається, що між бездіяльністю відповідача (листопад 2024 року) та фактичним проведенням демонтажу (вересень 2025 року) існує хронологічний розрив у 10 місяців. Критично важливим є те, що демонтаж здійснено не безпосередньо з ініціативи позивача як кредитора в рамках реалізації договірного права самозахисту за п. 9.2 Положення, а:
- на підставі рішення ВК Харківської міської ради № 205 від 30.04.2025, тобто за рішенням суб`єкта владних повноважень;
- на підставі заявки Департаменту з інспекційної роботи Харківської міської ради № 3691/0/226-25 від 23.05.2025, тобто за ініціативою органу публічної влади;
- КП "Сучасне місто" виступало виконавцем цих робіт відповідно до рішення виконавчого комітету від 04.12.2023 № 634 про визначення підприємства виконавцем заходів зі звільнення міської території від самовільно встановлених об`єктів.
Отже, безпосередньою причиною понесення витрат - є виконання позивачем публічно-правових завдань, покладених на нього органом місцевого самоврядування, а не порушення відповідачем умов конкретного цивільно-правового договору. Між бездіяльністю відповідача і витратами позивача причинний зв`язок є не прямим (необхідним), а опосередкованим, оскільки він переривається самостійними вольовими актами третіх осіб - органів публічної влади (виконавчого комітету та Департаменту з інспекційної роботи), без яких демонтаж у вересні 2025 року не відбувся б.
З матеріалів справи вбачається, що позивач протягом 10 місяців після припинення договору не вчиняв жодних самостійних дій у порядку реалізації права за п. 9.2 Положення — не направляв відповідачу повторних вимог із зазначенням конкретного строку та дати демонтажу, не здійснював власних демонтажних заходів. Демонтаж відбувся виключно після отримання відповідної заявки від Департаменту з інспекційної роботи. Це свідчить про те, що рушійною силою демонтажу була не воля позивача як кредитора за договором, а публічно-правова активність органів міської влади.
Верховний Суд у постанові від 02.06.2022 у справі № 922/1976/21 сформулював правовий висновок про те, що коли демонтаж тимчасової споруди здійснено в рамках виконання рішення суб`єкта владних повноважень, а не за договірною ініціативою кредитора, прямий причинний зв`язок між порушенням договору відповідачем і витратами позивача відсутній у правовому значенні, необхідному для задоволення позову про відшкодування збитків.
Відтак, позивачем не доведений прямий причинний зв`язок між бездіяльністю відповідача та витратами на демонтаж, що є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові в цій частині.
Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто вина у заподіянні шкоди презюмується, проте ця презумпція може бути спростована.
Суд зазначає: навіть якщо припустити наявність вини відповідача у понесенні позивачем витрат, необхідно враховувати принцип розумного зменшення збитків (mitigation of loss), який є загальновизнаним принципом договірного права і відображений у ст. 7.4.8 Принципів міжнародних комерційних договорів UNIDROIT (2016), а також у загальних засадах добросовісності та розумності (ч. 3 ст. 13, ст. 3 ЦК України).
Зміст цього принципу полягає у тому, що потерпіла сторона не може вимагати відшкодування тієї частини збитків, яких вона могла розумно уникнути, вживши своєчасних заходів. Верховний Суд у Постанові від 22.09.2021 у справі № 916/1889/20 підтвердив застосовність цього принципу у вітчизняному господарському праві.
Судом встановлено, що позивач протягом понад 10 місяців після припинення договору (листопад 2024 - вересень 2025) не скористався очевидними та доступними правовими механізмами захисту свого права - не звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача демонтувати об`єкт у натурі (ст. 16, ч. 5 ст. 216 ЦК України); не направляв відповідачу вимог із зазначенням конкретних строків і попередженням про примусовий демонтаж за рахунок боржника; не встановлював меж своїх майбутніх витрат на демонтаж шляхом попереднього отримання кількох порівняльних цінових пропозицій.
Право позивача здійснити примусовий демонтаж виникає не автоматично з факту порушення договору, а лише після дотримання передбаченої Положенням та договором процедури. 
Зокрема, п. 9.2 Положення передбачає, що об`єкт може бути демонтовано виконавцем лише у разі невиконання умов договору щодо добровільного демонтажу - тобто цей механізм є субсидіарним і застосовується після того, як боржнику надано реальну можливість виконати обов`язок самостійно.
Позивач не надав доказів того, що:
- після спливу 10-денного строку для добровільного демонтажу (тобто після 24.11.2024) він направляв відповідачу будь-які повторні вимоги або повідомлення у зв`язку із невиконанням п. 5.3.16 договору;
- відповідач була повідомлена про конкретну заплановану дату примусового демонтажу (23.09.2025) та про залучення ТОВ "Стройтрансавто" як підрядника;
- відповідач відмовилася від добровільного виконання обов`язку після отримання такого повідомлення (якщо воно взагалі надсилалося);
- після проведення демонтажу позивач повідомив відповідача про можливість отримати демонтований об`єкт після компенсації витрат, як це передбачено п. 9.2 Положення.
Відсутність зазначених доказів свідчить про те, що позивач не дотримався передбаченої договором і Положенням процедури реалізації права на примусовий демонтаж. 
За таких обставин стягнення витрат, як збитків, є безпідставним.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 19.10.2021 у справі № 910/3647/20, про обов`язок кредитора здійснити належне попередження боржника перед примусовим демонтажем.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує у тому числі практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожної фізичної та юридичної особи на мирне володіння своїм майном і передбачає, що ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні у справі "Спорронг та Льоннрот проти Швеції" (Sporrong and Lцnnroth v. Sweden, заяви № 7151/75 та № 7152/75, рішення від 23.09.1982) ЄСПЛ наголосив, що між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав особи має бути дотримано "справедливий баланс" (fair balance), і покладення на особу надмірного індивідуального тягаря є несумісним з Конвенцією.
У рішенні "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, заява № 30856/03, рішення від 02.12.2010) ЄСПЛ констатував, що позбавлення особи майна без дотримання чіткої правової процедури та без надання їй реальної можливості захистити свої права є порушенням ст. 1 Протоколу № 1. Застосовуючи цей принцип за аналогією, Верховний Суд зазначає: покладення на відповідача обов`язку відшкодувати витрати на демонтаж без дотримання позивачем чіткої договірної процедури та без надання відповідачу реальної можливості виконати обов`язок добровільно перед здійсненням примусових заходів суперечить вимогам правової визначеності та справедливого балансу.
У рішенні "Стретч проти Сполученого Королівства" (Stretch v. United Kingdom, заява № 44277/98, рішення від 24.06.2003) ЄСПЛ підкреслив, що сторона договору не може відповідати за негативні наслідки, що є результатом дій органів публічної влади, а не власної поведінки, якщо вона діяла у межах правомірних очікувань, сформованих договором. У цій справі витрати позивача спричинені насамперед рішеннями органів міської влади (виконавчий комітет, Департамент з інспекційної роботи), а не виключно поведінкою відповідача.
У рішенні "Інтерсплав проти України" (Intersplav v. Ukraine, заява № 803/02, рішення від 09.01.2007) ЄСПЛ наголосив на обов`язку держави забезпечити, щоб фінансові вимоги до приватних осіб ґрунтувалися на чіткому, передбачуваному та доступному правовому регулюванні. Стягнення збитків, правова підстава яких є змішаною (договірною та публічно-правовою) і нечіткою з точки зору причинності, не відповідає вимозі правової визначеності.
Окремо слід звернути увагу на принцип пропорційності, закріплений у практиці ЄСПЛ: у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy, заява № 33202/96, рішення Великої палати від 05.01.2000) ЄСПЛ підкреслив, що будь-яке стягнення майнових вигод з особи повинне бути пропорційним меті, якій воно служить, і не повинне накладати на особу надмірний тягар. 
Задоволення позову про стягнення 53 903, 80 грн витрат, правова підстава яких є непрозорою, а процедура дотримання якої позивачем документально не підтверджена, суперечило б принципу пропорційності.
За результатами аналізу матеріалів справи, суд доходить таких висновків.
По перше. Позивачем доведено лише один із чотирьох необхідних елементів складу цивільного правопорушення - протиправну поведінку відповідача (невиконання обов`язку щодо демонтажу у 10-денний строк після припинення договору). Три інші елементи - розмір збитків (відповідність ринковим цінам), прямий причинний зв`язок між бездіяльністю відповідача і витратами позивача, а також дотримання позивачем передбаченої договором і Положенням процедури примусового демонтажу - позивачем не доведені та не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами у розумінні ст.ст. 76–79 ГПК України.
По-друге. Безпосередньою правовою підставою понесених витрат є виконання позивачем публічно-правових завдань відповідно до рішень виконавчого комітету Харківської міської ради (№ 634 від 04.12.2023, № 205 від 30.04.2025) та заявки Департаменту з інспекційної роботи. Відповідні витрати відносяться до сфери публічно-правових відносин і не можуть бути автоматично трансформовані у цивільно-правові збитки, завдані конкретним порушенням договору з відповідачем, без доведення прямого причинного зв`язку між цими різнорідними правовими явищами.
По-третє. Позивач не дотримався передбаченої договором і Положенням процедури примусового демонтажу: не надав доказів належного повідомлення відповідача про дату демонтажу, не надав їй реальної можливості виконати обов`язок добровільно безпосередньо перед здійсненням примусових заходів, що суперечить принципу добросовісності (ст. 3 ЦК України) та правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.10.2021 у справі № 910/3647/20.
По-четверте. Позивач не вживав розумних заходів для зменшення власних витрат (принцип mitigation of loss): протягом понад 10 місяців бездіяв у частині захисту свого права і не скористався доступними правовими механізмами (зокрема, позовом про зобов`язання відповідача здійснити демонтаж у натурі), що є порушенням засад добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України, постанова ВС від 22.09.2021 у справі № 916/1889/20).
По-п`яте. Задоволення позову про стягнення 53 903, 80 грн суперечило б принципу справедливого балансу між сторонами, закріпленому у практиці ЄСПЛ (Sporrong and Lцnnroth v. Sweden, 1982; Beyeler v. Italy, 2000), та принципу пропорційності цивільно-правової відповідальності.
З огляду на наведене, у задоволенні позовних вимог КП "Сучасне місто" про стягнення з ФОП Ковтун Т.В. збитків у розмірі 53 903, 80 грн, понесених у зв`язку з демонтажем кіоску за адресою: м. Харків, вул. Нескорених, 49, слід відмовити.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).
Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись нормами ст. 2, 46, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236-238, 240, 241, 256 ГПК України, суд  

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Ковтун Тамари Володимирівни ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства «Сучасне місто» (м-н Павлівський, 4, м. Харків, 61003, код ЄДРПОУ 01550814) заборгованість за добровільне відшкодування плати за фактичне користування окремим елементом благоустрою за договором № 2647Ф/В9/23 від 13.09.2023 у розмірі 51 078, 88 грн та судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач - Комунальне підприємство «Сучасне місто» (м-н Павлівський, 4, м. Харків, 61003, код ЄДРПОУ 01550814);
Відповідач - Фізична особа-підприємець Ковтун Тамара Володимирівна ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Повне рішення складено 08.06.2026. 

Суддя		Р.М. Аюпова	

справа № 922/4462/25