ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року	Львів	Справа № 300/2889/25 пров. № А/857/52234/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Носа С.П., 
суддів Кухтея Р.В., Шевчук С.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року у справі №300/2889/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій,-
суддя у І інстанції Боршовський Т.І.,
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

26 квітня 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся у Івано-Франківський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 14753,25 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що наказами від 22.03.2025 за № 282 та від 13.04.2025 за № 105 ОСОБА_1 звільнений з посади та виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 . При цьому повний розрахунок при звільненні відбувся лише 25.04.2025. Однак, відповідачем не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 13.04.2025 по 25.04.2025. Вважає, що вищевказана бездіяльність відповідача у здійсненні наведеної виплати є протиправною.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року у задоволені вказаного позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що 13.04.2025 позивач не був звільнений з військової служби, натомість, виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із направленням до нового місця служби – Військової частини НОМЕР_2 . Отже, у даному випадку відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин вимог ст. 117 КЗпП України, яка встановлює відповідальність за затримку розрахунку саме при звільненні, оскільки 13.04.2025 звільнення ОСОБА_1 з військової служби не відбулося, натомість позивач вибув до нового місця служби.
Таким чином суд прийшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач не був звільнений, а переведений до нового місця служби, оскільки 13.04.2025 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу відповідача та знято з грошового забезпечення, є помилковим. Тобто, трудові відносини безпосередньо із відповідачем фактично були припинені. Зазначає, що розмір середньоденної заробітної плати позивача становив – 1 229,44 грн (72 536,83 грн / 59 дні (кількість днів у лютому та березні 2025 року)). Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошового забезпечення-розрахункові з 13.04.2025 (дата виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ) по 25.04.2025 включно (день, який передує дню повного розрахунку) становить 12 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за 12 календарні дні становить 14 753, 25 грн. (1 229,44 грн. х 12 дні).
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) №282 від 22.03.2025 майора юстиції ОСОБА_1 , помічника командира бригади з правової роботи – начальника юридичної групи Військової частини НОМЕР_1 призначено старшим офіцером юридичного відділу Військової частини НОМЕР_2 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій службі) від 13.04.2025 №105 майора юстиції ОСОБА_1 , помічника командира бригади з правової роботи – начальника юридичної груп Військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з призначенням старшим офіцером юридичного відділу Військової частини НОМЕР_2 згідно наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) №282 від 22.03.2025, з 13.04.2025 виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення Військової частини НОМЕР_1 , адже вибув до нового місця служби – Військової частини НОМЕР_2 .
Військова частина НОМЕР_1 виплатила ОСОБА_1 грошове забезпечення 25.04.2025 в сумі 28296,75 грн, що підтверджується випискою з карткового рахунку ПАТ “КБ “ПриватБанк”.
Вважаючи, що станом на день звільнення з військової служби з ним не було проведено повного розрахунку, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно із частиною першою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.
У постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 13.04.2025 позивача виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , знято із усіх видів забезпечення та вважається таким, що вибув до нового місця служби до Військової частини НОМЕР_2 .
При цьому, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що позивач не був звільнений, а переведений до нового місця служби, оскільки, як вже зазначалося, з 13.04.2025 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу відповідача та знято з грошового забезпечення. Тобто, трудові відносини безпосередньо із відповідачем фактично були припинені.
Разом з тим, у день припинення трудових відносин відповідач не виплатив позивачу належну суму грошового забезпечення, а здійснив вказану виплату лише 25.04.2025 в сумі 28296,75 грн.
Враховуючи наведене, на переконання апеляційного суду, наявні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Аналізуючи положення статті 116 КЗпП України слідує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) провадиться в день звільнення. Крім того, в день виплати цих сум роботодавець повинен письмово повідомити працівника про них.
Водночас, стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, за приписами статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
При цьому судом встановлено, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі з 14.04.2025 (наступний день з часу виключення позивача зі списків особового складу) по 24.04.2025 (оскільки 25.04.2025 виплачено заборговане грошове забезпечення), що складає 11 календарних днів.
Як слідує з матеріалів справи, розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед виключенням зі списків особового складу становив 72 536,83 грн (36 242,23 грн - за лютий 2025 року та 36 294,60 грн – за березень 2025 року).
Кількість календарних днів служби позивача за лютий – березень 2025 року становить 59 днів.
Отже, середньоденний заробіток позивача становить 1229,44 грн (72 536,83 грн / 59 календарний день).
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2025 по 25.04.2025 становить 13523,84 грн (розрахунок: 1229,44 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 11 (кількість днів затримки розрахунку).
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким позовні вимоги слід задовольнити частково.
Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2025 року у справі № 300/2889/25 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення дій - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 13523 (тринадцять тисяч п`ятсот двадцять три) грн 84 коп.
В задоволенні решта частини позовних вимог - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук