П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/28049/25	
Головуючий в 1 інстанції: Хлімоненкова М.В.
Дата і місце ухвалення: 12 березня 2026 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року у справі №420/28049/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстації з адміністративним позовом, у якому просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889»;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити ОСОБА_1 нарахування грошової допомоги для оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889»;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 №161 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889»; 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2015, 2016, 2017 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2015, 2016, 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», та з урахуванням виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова допомога на оздоровлення.
Апелянт вказує, що відповідно до статей 9, 10-1, 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанов Кабінету Міністрів України №1294 та №704, а також Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260, розмір грошової допомоги на оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, крім винагород.
На думку апелянта, додаткова грошова винагорода, встановлена Постановою №889, за своєю правовою природою є саме винагородою, а тому відповідно до пункту 6 розділу XXIII Порядку №260 не підлягає включенню до складу грошового забезпечення для обчислення грошової допомоги на оздоровлення.
Крім того, апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08 серпня 2024 року у справі №240/26703/23, від 23 вересня 2024 року у справах №240/32125/23 та №240/33138/23, а також від 28 листопада 2024 року у справі №240/26235/23, відповідно до яких винагороди незалежно від їх виду не включаються до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова допомога на оздоровлення.
З огляду на викладене апелянт вважає, що у Військової частини НОМЕР_1 були відсутні правові підстави для врахування додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889, при визначенні розміру грошової допомоги на оздоровлення позивача, у зв`язку з чим просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Правові засади державної політики у сфері соціального та правового захисту військовослужбовців визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, а також щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать, зокрема, надбавки, доплати, підвищення, премії та винагороди, які мають постійний характер.
На час виникнення спірних правовідносин порядок та умови грошового забезпечення військовослужбовців визначалися постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Відповідно до пункту 1 Постанови №1294 грошове забезпечення військовослужбовців складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Підпунктом 3 пункту 5 Постанови №1294 передбачено виплату військовослужбовцям грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Отже, визначальним для вирішення цього спору є встановлення того, чи входила щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, до складу місячного грошового забезпечення позивача.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у спірний період позивачу виплачувалася щомісячна додаткова грошова винагорода, встановлена Постановою №889, однак при нарахуванні грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016 та 2017 роки зазначена виплата відповідачем не враховувалася.
Правова природа цієї виплати була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2021 року у справі №825/997/17.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що щомісячна додаткова грошова винагорода, встановлена Постановою №889, є складовою грошового забезпечення військовослужбовця та належить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки має постійний характер та виплачується щомісячно у зв`язку з проходженням військової служби.
Колегія суддів зазначає, що наведений висновок Великої Палати Верховного Суду стосується саме тієї виплати, яка є предметом спору у цій справі, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Оскільки Постановою №1294 грошову допомогу на оздоровлення визначено як виплату у розмірі місячного грошового забезпечення військовослужбовця, а щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою №889, є складовою такого забезпечення, колегія суддів доходить висновку, що вона підлягала врахуванню при визначенні розміру допомоги на оздоровлення.
Посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 08 серпня 2024 року у справі №240/26703/23, від 23 вересня 2024 року у справах №240/32125/23 та №240/33138/23, а також від 28 листопада 2024 року у справі №240/26235/23 є безпідставними.
Як убачається зі змісту зазначених судових рішень, вони стосуються додаткової винагороди, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, яка має інше нормативне регулювання та виплачується за інших умов.
Натомість у даній справі предметом спору є щомісячна додаткова грошова винагорода, встановлена Постановою №889, правова природа якої вже була предметом окремого аналізу Великої Палати Верховного Суду.
При цьому у наведених апелянтом постановах Верховного Суду не вирішувалося питання щодо правової природи щомісячної додаткової грошової винагороди, встановленої Постановою №889, а також не міститься висновку про відступлення від правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 10 листопада 2021 року у справі №825/997/17.
Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на пункт 6 розділу XXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260.
При вирішенні цього спору визначальне значення має правова природа щомісячної додаткової грошової винагороди, встановленої Постановою №889, яка вже була предметом оцінки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2021 року у справі №825/997/17.
Висновок Великої Палати Верховного Суду про належність зазначеної виплати до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення ґрунтується на положеннях Закону №2011-XII та Постанови №889 і є обов`язковим для врахування судами під час вирішення аналогічних правовідносин.
Оскільки правова природа щомісячної додаткової грошової винагороди, встановленої Постановою №889, вже визначена Великою Палатою Верховного Суду як складова щомісячного грошового забезпечення військовослужбовця, положення відомчого нормативного акта не можуть бути підставою для неврахування такої виплати при визначенні розміру грошової допомоги на оздоровлення.
Таким чином, щомісячна додаткова грошова винагорода, встановлена Постановою №889, у спірний період була складовою місячного грошового забезпечення позивача та підлягала врахуванню при визначенні розміру грошової допомоги на оздоровлення.
Оскільки відповідачем під час нарахування грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016 та 2017 роки зазначену складову грошового забезпечення враховано не було, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання відповідної бездіяльності протиправною та зобов`язання здійснити нарахування і виплату належних сум з урахуванням раніше проведених виплат.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права, а тому відповідно до статті 316 КАС України підстав для його скасування не вбачає.
За наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються переважно на власному тлумаченні відповідачем норм законодавства та незгоді з правовою оцінкою суду першої інстанції, проте не спростовують установлених судом обставин справи та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 та статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки під час апеляційного перегляду справи колегією суддів не встановлено порушень судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які б були підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року підлягає залишенню без змін.
З огляду на результат апеляційного перегляду справи підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року у справі №420/28049/25 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук