ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3136/26 Справа № 176/3158/25 	  	Головуючий у першій інстанції: Гусейнов К.А. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ОКРЕМА ДУМКА

13 травня 2026 року м. Дніпро 

судді Дніпровського апеляційного суду Красвітної Т.П. щодо постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2026 року у справі №176/3158/25 (провадження №22-ц/803/3136/26) 
по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства  «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання,
за апеляційною скаргою Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 травня 2026 року апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишено без задоволення. Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року - залишено без змін.
Не погоджуюсь з висновками Дніпровського апеляційного суду, тому, відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України, висловлюю окрему думку. 

Встановлено, що відповідно до трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 , він працював на ДП «Схід ГЗК», в період з 09 червня 2004 року по 16 червня 2017 року. 
16 червня 2017 року ОСОБА_1 звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, п. 2 ст. 40 КзпП.
Медичним висновком Українського науково-дослідного інституту промислової медицини за протоколом №794 від 05.06.2018 року встановлено, що захворювання ОСОБА_1 , перелік яких наведено, є професійними.
Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 червня 2018 року було встановлено, що професійне захворювання ОСОБА_1 виникло за таких обставин: робота в шкідливих та небезпечних умовах праці на Інгульській шахті ДП «СхідГЗК» обумовлена технологічним процесом.
Згідно з п. 14 акту Форми П-4 ОСОБА_1 були встановлені діагнози: 1.Радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1 і шийна С6, С7 з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м`язово-тонічним синдромами, периферичним нейросудинним синдромом, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді: двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових та колінних суглобів (ПФ другого ступеня).
Відповідно до п. 17 вказаного Акту причинами виникнення професійного захворювання є: рівень фізичного перенавантаження, а саме: час перебування в незручній та вимушеній робочій позі, кількість вимушених (більше 300) нахилів корпусу відносяться до класу 1 ступінь важкості трудового процесу. За показниками напруженості трудового процесу та нерегулярна змінність роботи ІІІ клас 2 ступінь напруженості трудового процесу. Підвищені та знижені температури, температури поверхні устаткування, матеріалів, повітря робочої зони +10°С при нормі +17 +26°С. Рівень вологості та рухомості повітря: вологість 94% при нормі 60-95%, рухомість 0,38 м/с при нормі 0,3-2,0 м/с. Запиленість повітря робочої зони (концентрація пилу), у тому числі вміст вільного двоокису кремнію: середній – 2,1 мг/м3 при нормі 2,0 мг/м3.
25 червня 2018 року між ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» та ОСОБА_1 укладено договір про відшкодування моральної шкоди №18/215, яка спричинена саме наявними у ОСОБА_1 професійними захворюваннями, які зазначені у медичному висновку Українського науково-дослідного інституту промислової медицини за протоколом №794 від 05.06.2018 року. 
Відповідно до зазначеного договору, на підставі заяви ОСОБА_1 про виплату йому одноразової грошової компенсації у відшкодування моральної шкоди в зв`язку з профзахворюванням, отриманим за час роботи на шахті ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», сторони узгодили одноразову грошову виплату ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок отриманих ним професійних захворювань у розмірі 6500,00 грн. Сторони узгодили, з чим погодився позивач, що ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» сплачує ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок отриманого ним професійного захворювання 6500,00 грн. Сторони дійшли згоди, що ОСОБА_1 відмовляється від будь-яких намірів стягнення на його користь інших сум в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання з ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат». ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» зобов`язується сплатити на користь ОСОБА_1 6500,00 грн у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок всіх отриманих профзахворювань, встановлених та можливо встановлених у майбутньому за реквізитами.
Згідно з платіжним дорученням від 27 липня 2018 року ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» перерахував ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5232,50 грн. 
Відповідно до Довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №011732 від 17 липня 2018 року ОСОБА_1 при первинному огляді було встановлено третю групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності з 16 липня 2018 року.
Відповідно до Довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №011543 від 24 липня 2019 року ОСОБА_1 при повторному огляді було встановлено третю групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності до 01 серпня 2021 року.
Відповідно до Довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №085049 від 16 червня 2021 року ОСОБА_1 при повторному огляді було встановлено третю групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності безстроково.
Згідно доводів позивача, він має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування, що підтверджується випискою №19549 із медичної карти стаціонарного хворого від 27 листопада 2017 року та випискою-епікризом №18/383 від 05 червня 2018 року із медичної карти амбулаторного хворого. Відповідно до відомостей, викладених у зазначеній виписці, позивач має скарги на біль в шийному та попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією в праву ногу, біль і обмеження руху в ліктьових, плечових і колінних суглобах, болі і оніміння рук, мерзлякуватість кистей, побіління пальців рук на холоді, загальну слабкість, задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель сухий, втому, запаморочення, підвищення АТ, зниження слуху.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно з частинами першою, другою статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.
Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відповідно до положень статті 38 Гірничого закону України власник (керівник) гірничого підприємства зобов`язаний забезпечувати: безпеку гірничих робіт, охорону праці та довкілля, додержання встановлених нормативів у сфері проведення гірничих робіт, правил безпеки, правил технічної експлуатації та єдиних правил безпеки при підривних роботах; медичне та санітарно-побутове обслуговування працівників гірничих підприємств, а працівників, зайнятих на роботах із шкідливими умовами праці, - спеціальним одягом, взуттям, засобами індивідуального захисту; відшкодування шкоди, завданої гірничим підприємством фізичним та юридичним особам і довкіллю.
У статті 173 КЗпП України закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
За змістом частини першої статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодування моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника. При цьому презюмується обов`язок власника на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 225/4242/21).
У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» було зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
Створення неналежних умов виробництва призводить до порушення особистих немайнових прав особи на життя, на охорону здоров`я тощо.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання моральної шкоди іншій особі.
Тлумачення статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.
Установивши, що неналежне виконання відповідачем вимог законодавства щодо створення і підтримання безпечних умов праці спричинило виникнення у позивача професійного захворювання, місцевий суд дійшов правильного висновку про спричинення відповідачем моральної шкоди позивачеві, який внаслідок набутого професійного захворювання відчуває фізичний біль, душевні страждання та потребу в додаткових зусиллях для організації свого життя. 
Обов`язок відшкодувати завдану позивачеві моральну шкоду покладається на роботодавця, що відповідає вимогам статті 1167 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України.
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Згідно з частиною п`ятою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України).
Тлумачення частини п`ятої статті 23 ЦК України свідчить, що за загальним правилом компенсація моральної шкоди відбувається одноразово. Виключення щодо одноразової компенсації моральної шкоди може бути передбачено таким універсальним регулятором як договір або ж нормою закону.
Зокрема, частиною першою статті 1168 ЦК України допускається компенсація моральної шкоди періодичними платежами, якщо її завдано каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 10 серпня 2022 року у справі № 210/5096/19 .
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (такі висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц ).
Спричинення моральної шкоди працівникові внаслідок порушення його трудових прав шкідливими умовами виробництва – це негативне явище, яке породжує у роботодавця обов`язок її відшкодувати. Сторони трудового договору можуть досягти спільної домовленості про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо сторони не досягли домовленості, то в рішенні суду визначаються спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. 
Разом з тим, судом установлено, що 25 червня 2018 року між ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» та ОСОБА_1 було укладено договір №18/215 про добровільне відшкодування моральної шкоди від втрати здоров`я внаслідок виявлених захворювань, отриманих під час роботи у шкідливих умовах на ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», з посиланням на медичний висновок Українського науково-дослідного інституту промислової медицини за протоколом №794 від 05.06.2018 року. 
Сторони у зазначеному вище договорі врегулювали свої права та обов`язки, розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 .
Договором від 25.06.2018 №18/215, зокрема, передбачено, що моральна шкода, завдана ОСОБА_1 внаслідок отриманого ним професійного захворювання, працюючи на Інгульській шахті ДП "Схід ГЗК" у період з 09.06.2004 по 16.06.2017, відшкодовується одноразово. 
ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» умови договору про добровільне відшкодування моральної шкоди від 25.06.2018 №18/215 виконало шляхом перерахування на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів в обумовленій договором сумі (з утриманням податків та зборів) , що підтверджується платіжним дорученням №1942 від 27.07.2018 (а.с. 40 зворот) та не спростовано позивачем.
ОСОБА_1 прийняв виконання договору про добровільне відшкодування моральної шкоди та не оспорював умов, дійсність вказаного договору. Крім того, ознаки нікчемності договору про добровільне відшкодування моральної шкоди судом не встановлені.
Відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, особам надається право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.
Отже, принцип свободи договору відповідно до статті 6, частини першої статті 626, статті 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Разом з тим сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
У даній справі презумпція правомірності договору про відшкодування моральної шкоди від 25.06.2018 №18/215 не спростована, зазначений договір є правомірним та таким, що виконаний його сторонами: ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» та ОСОБА_1 .
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України). Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади, згідно з якими здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц (провадження №61-18013сво18)).
Отже, позивач реалізував своє право на отримання компенсації за моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, у розмірі, спосіб та строки, визначені ним самостійно у результаті домовленості з відповідачем, тому зобов`язання відповідача з відшкодування завданої моральної шкоди припинилось виконанням, проведеним належним чином.
Установивши, що ОСОБА_1 реалізував своє право на компенсацію моральної шкоди, завданої внаслідок виявлених захворювань, отриманих під час роботи у шкідливих умовах на ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», за договором про відшкодування моральної шкоди, що виключає можливість повторного відшкодування йому моральної шкоди, місцевий суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
У разі, коли позивачу за його згодою вже надано добровільне відшкодування моральної шкоди за тим самим фактом ушкодження на виробництві, національне законодавство не створює підстав для автоматичного повторного нарахування компенсації за ті самі моральні збитки. За умов, коли позивач не оспорював договір про добровільне відшкодування моральної шкоди, обумовлена ним виплата моральної шкоди може бути врахована як повна сатисфакція, а вимога про повторне відшкодування не підлягає до задоволення.
Доводи позивача у відповіді на відзив на позовну заяву, що право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло після встановлення йому втрати працездатності на рівні 60% на підставі довідки МСЕК від 17.07.2018, тому не слід брати до уваги укладений між сторонами 25.06.2018 договір про відшкодування моральної шкоди, - є безпідставними та не спростовують висновків, які наведені у даній окремій думці судді. 
Так, відповідно до частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
У даній справі підставою виникнення у працедавця зобов`язання про компенсацію моральної шкоди між сторонами є факт її завдання позивачеві, а не встановлення позивачеві первинно стійкої втрати працездатності на підставі довідки МСЕК. 
Матеріали справи свідчать, що позивачеві моральна шкода заподіяна внаслідок тривалої роботи у шкідливих умовах виробництва, в результаті якої він отримав професійні захворювання, встановлені медичним висновком №794 лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу, виданого Державною установою "Український науково-дослідний інститут промислової медицини" 05 червня 2018 року.
У договорі про відшкодування шкоди (преамбула), укладеному 25 червня 2018 року, сторони дійшли згоди про добровільне відшкодування ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» моральної шкоди, яка завдана ОСОБА_1 втратою здоров`я внаслідок виявлених професійних захворювань, що підтверджувалися медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу, виданим Державною установою "Український науково-дослідний інститут промислової медицини" 05 червня 2018 року, а також Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 червня 2018 року.
Саме зазначені професійні захворювання призвели до того, що згідно з довідками МСЕК від 17.07.2018 року ОСОБА_1 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності у загальному розмірі 60 % та ІІІ групу інвалідності за профзахворюванням.
ОСОБА_1 звільнився з роботи у червні 2017 року, отже, роботодавець не міг заподіяти працівнику моральну шкоду внаслідок порушення його прав в період з 05 червня 2018 року (дата видачі медичного висновку №794 лікарсько-експертної комісії) до 17 липня 2018 року (дата видачі довідок МСЕК). 
Така шкода завдана роботодавцем шкідливим умовами праці саме в період роботи позивача в ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» і цей факт завдання моральної шкоди, відповідно до положень статей 11, 23 ЦК України та 173 КЗпП України, є підставою виникнення у працівника права вимагати відшкодування моральної шкоди, а у роботодавця – обов`язку її відшкодувати. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19) сформулювала правовий висновок про те, що право на отримання потерпілим страхових виплат так і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. 
Разом з тим зазначений висновок стосувався визначення періоду виникнення у потерпілого права на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням того, що питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки. У вказаній справі момент виникнення права на відшкодування моральної шкоди мав значення для визначення особи, яка має виплачувати таке відшкодування (за рахунок Фонду чи за рахунок роботодавця). 
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №185/10591/21 (провадження №61-6847св22).
Таким чином, вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду не може бути застосований до спірних правовідносин, тому відповідні доводи позивача є безпідставними. 
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 15 жовтня 2025 року у справі №180/1013/24. 

З огляду на викладене, вважаю, що законодавством не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за одне й те саме порушення, тому рішення суду першої інстанції про часткове задоволення вимог позивача мало бути скасоване судом апеляційної інстанції як таке, що суперечить вимогам закону.
З урахуванням наведеного вище, вважаю, що у Дніпровського апеляційного суду були наявні підстави для скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. 
Текст окремої думки складений 25 травня 2026 року.

Суддя           Т.П. Красвітна