ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 752/20240/13-ц
провадження № 61-10527св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_2 , поданою адвокатом Хоменком Віталієм Олексійовичем, та  ОСОБА_1 , підписаною представником Федосіним Артемом Вікторовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 рокуу складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Кулікової С. В.,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позов мотивовано тим, що 03 лютого 2012 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошову суму у розмірі 20 000,00 дол. США, що станом на день укладення договору відповідно до офіційного курсу НБУ становило 159 780,00 грн. Вказаний факт підтверджується власноруч складеною та підписаною розпискою відповідача, відповідно до якої він зобов`язувався віддавати суму позики рівними частинами починаючи з 01 березня 2012 року по 01 червня 2012 року.
Проте ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань за договором, грошові кошти не повернув. Крім того, ураховуючи прострочення виконання зобов`язань, він має право на отримання інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми.
З урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь:
суму боргу за договором позики від 03 лютого 2012 року в сумі 441 400,00 грн;
3 % річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 42 991,15 грн;
інфляційні втрати в розмірі 333 534,91 грн;
витрати на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 441 400,00 грн, 3 % річних у розмірі 41 954,11 грн та інфляційні втрати у розмірі 325 569,47 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн та 3 441,00 грн судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами було укладено договір позики і позивач виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу грошові кошти, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором. Зважаючи на те, що укладення договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі відповідача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 441 400,00 грн.
Суд критично оцінив твердження відповідача про укладення договору позики під психологічним тиском з огляду на недоведеність вказаної позиції. Відповідачем презумпція правомірності договору позики не спростована доказами. Також рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/25495/16-ц від 14 грудня 2021 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року та постановою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсною розписки від 03 лютого 2012 року. Крім того, відповідачем не заперечується факт підписання договору.
Суд вважає обґрунтованим посилання позивача про застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк. Перевіривши розрахунок, наведений позивачем та не спростований відповідачем, суд приходить до висновку про те, що з відповідача належить стягнути суму 3 % річних в розмірі 41 954,11 грн та 325 569,47 грн інфляційних втрат.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 325 569,47 грн скасовано, постановлено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 41 954,11 грн змінено, зменшено суму, яка підлягає до стягненню, до 39 726,00 грн, а також зменшено стягнену суму витрат на правничу допомогу та судового збору до 1 785,00 грн і 2 047,40 грн відповідно. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 132,50 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення грошових коштів із відповідача у розмірі 441 400,00 грн, що є еквівалентно 20 000 доларам США станом на 31 травня 2015 року, як заявлено позивачем у заяві про збільшення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в матеріалах справи оригіналу розписки колегія суддів відхилила. В матеріалах справи наявний висновок експертизи, на проведення якої було надано оригінал розписки від 03 лютого 2012 року. Крім того, в судовому засіданні 05 червня 2024 року представником позивача надано оригінал вказаної розписки, яка долучена судом до матеріалів справи.
Висновки суду першої інстанції щодо необхідності стягнення на користь позивача інфляційних нарахувань є помилковими, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США.
Установивши, що свій обов`язок повернути грошові кошти відповідачем не виконано, суд першої інстанції правильно зробив висновок про наявність підстав для стягнення з останнього 3 % річних від простроченої суми. Разом із тим, відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності. Враховуючи, що позивач просить стягнути 3 % річних станом на 31 липня 2015 року, то в межах позовної давності знаходиться період з 31 липня 2012 року по 31 липня 2015 року. Відтак розмір 3 % річних, який підлягає стягненню з відповідача в межах позовної давності складає 39 726,00 грн.
Аргументи учасників справи
22 липня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат. Позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день подання позову, заяви про збільшення позовних вимог. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення грошових коштів із відповідача у розмірі 441 400,00 грн, що є еквівалентно 20 000,00 дол. США станом на 31 травня 2015 року. Апеляційним судом не враховано, що курс долара, що застосовувався позивачем при збільшенні заявлених позовних вимог (31 травня 2015 року) є значно меншим, ніж курс долара, що був встановлений на момент прийняття рішення судом першої інстанції (30 березня 2023 року). Так, за офіційним курсом НБУ станом на 31 травня 2015 року 20 000,00 дол. США складало 441 400,00 грн, а на 30 березня 2023 року - 731 200,00 грн, що майже в два рази більше, однак апеляційний суд не захистив майнове право позивача від знецінення національної валюти. 
Такий дисбаланс є прямим порушенням завдань цивільного судочинства щодо вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів фізичних осіб. Таким чином, викладеним підтверджується необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, застосованого апеляційним судом в оскаржуваній постанові.
Помилковими є висновки апеляційного суду в тій частині, що розмір 3 % річних належить стягнути в межах позовної давності та складає 39 726,00 грн. Як було встановлено позивач звернувся до суду з позовом 12 листопада 2013 року, а кінцевий строк повернення позики - 01 червня 2012 року, відтак вимога про стягнення 3 % річних була заявлена у межах строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України. Апеляційний суд помилково ототожнив строк позовної давності і строк нарахування 3 % річних у зв`язку з триваючим невиконанням боржником свого обов`язку з повернення грошових коштів та продовженням користування цими коштами.
17 липня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року, у якій просив скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, стягнути з позивача судові витрати
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не врахували ту обставину, що він не отримував грошові кошти за розпискою від 03 лютого 2012 року у сумі 20 000,00 дол. США. ОСОБА_1 , з огляду на його службове становище, не декларував у 2012 році надання у борг коштів у розмірі 20 000,00 дол. США. Розписка від 03 лютого 2012 року видана ним проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього зі сторони ОСОБА_1 психічного тиску. У 2012 році ОСОБА_1 займав посаду в органах прокуратури м. Києва, використовував своє службове становище для чинення тиску та вживання незаконних дій з метою протиправного захоплення майна, бізнесу та коштів, які належали позивачу, постійно перешкоджав законній діяльності юридичним особам, що належали останньому, що полягало у постійних перевірках, витребуванні правоохоронними органами документації підприємств, проведення незаконних дій з контрагентами направлена на підрив ділової репутації та інше. Саме в цей час і було вжито ОСОБА_1 заходів психологічного тиску до нього щодо примушення написати розписку про начебто надані грошові кошти, які насправді не надавалися. За фактом вчинення тиску, вимагання та зловживання службовим становищем в особистих інтересах начальником відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_1., зокрема, щодо директора ОСОБА_2 було розпочато кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014100000000286 від 27 березня 2014 року. У послідуючому ОСОБА_1 повідомлено про кінцеву підозру у вчиненні злочинів, а саме: в організації вимагання передачі чужого майна з погрозою обмеження прав, свобод та законних інтересів особи, вчинене за попередньою змовою групою осіб, службовою особою з використанням свого службового становища; - в організації підроблення офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією і який надає права або звільняє від обов`язків з метою використання його підроблювачем. Обвинувальний акт разом з матеріалами направлено до суду. Матеріали кримінальної справи № 757/50424/16-к за фактом обвинувачення ОСОБА_1 , де потерпілим є відповідач, розглядається в Деснянському районному суді м. Києва. Апеляційним судом безпідставно та необґрунтовано залишено поза увагою вказані обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, не доведено факту укладення договору позики, не взято до уваги факт відсутності оригіналу розписки (перевірки її справжності саме станом на 2024 рік), а отже ОСОБА_1 не підтверджено свого права вимагати від нього виконання боргового зобов`язання за розпискою. 
Відсутність оригіналу боргового документа у позивача є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення грошових коштів. При цьому, оригінал розписки ОСОБА_2 від 03 лютого 2012 року був наданий лише 05 червня 2024 року під час проведення судового засідання. Однак, експертиза розписки, про яку вказує позивач, була проведена аж в 2015 році, а оскаржуване рішення ухвалене в 2024 році. Він не визнає факт отримання та передання йому грошових коштів за вказаною розпискою, як і сам факт наявності оригіналу розписки станом на 2024 рік.
На підтвердження факту передання грошових коштів в сумі 20 000,00 дол. США за розпискою від 03 лютого 2012 року та про наявність цих коштів у позивача для передання, ОСОБА_1 повинен був надати суду декларацію за 2012 рік, оскільки в цей час займав посаду в органах прокуратури м. Києва. З цього приводу до судів попередніх інстанцій були подані відповідні клопотання про витребування у ОСОБА_1 оригіналів письмових доказів (декларації за 2012 рік). Однак, вказані клопотання були залишені без задоволення.
З огляду на те, що оригінал розписки було надано позивачем лише 05 червня 2024 року, ним було заявлено відповідні клопотання про призначення судової експертизи саме в 2024 році та винести на вирішення експертної установи наступні питання: яким способом виконаний рукописний текст та підпис у розписці, яка видана 03 лютого 2012 року ОСОБА_2 про отримання коштів у ОСОБА_1 (пишучим пристроєм чи із застосуванням копіювально-множної техніки, шляхом монтажу); чи є розписка, яка видана 03 лютого 2012 року ОСОБА_2 про отримання коштів у ОСОБА_1 копією/фотокопією, виконаною за допомогою спеціальної техніки. Зазначений доказ мав підтвердити обставину оригінальності розписки саме станом на 2024 рік та можливість вимагати стягнення коштів (право вимоги) з нього, проте вказані клопотання залишено без задоволення.
26 серпня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 та просив у задоволенні його касаційної скарги відмовити.
Відзив мотивовано тим, що у липні 2016 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до нього про визнання розписки від 03 лютого 2012 року недійсною. Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що він вважав укладений договір позики таким, що укладений під впливом насильства (психологічним тиском), не відповідав його внутрішній волі, а гроші фактично не були передані йому ОСОБА_1 . Аналогічні доводи зазначаються у касаційній скарзі в цій справі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року у справі № 761/25495/16-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено. Постановою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року зазначені судові рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення. Верховний Суд вказав, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду із вказаним позовом, вказував, що розписка написана під психологічним тиском відповідача, який на час її написання займав посаду в органах прокуратури та погрожував йому різними перевіркам, що в кінцевому варіанту призведе до втрати бізнесу. Разом із тим, під час розгляду справи позивач на підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги, не надав жодного належного та допустимого доказу, який би давав підстави вважати, що під час написання оскаржуваної розписки про отримання в борг грошових коштів до нього застосовувався психологічний тиск. Колегія суддів відхилила доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не враховано, що він не отримував коштів, визначених розпискою, оскільки відповідно до правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Також судом було поставлено на обговорення питання долучення до матеріалів справи оригіналу розписки та необхідності скерування справи до експертної установи для проведення раніше призначеної експертизи ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2019 року, яка не була виконана. У судовому засіданні позивач та його представник заперечили проти направлення справи до експертної установи, мотивуючи це безпідставним затягуванням розгляду справи. Таким чином, колегія суддів вважала, що позивач, відмовляючись від проведення експертизи, самоусунувся від доведення обставин, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, а тому суди правомірно відмовили у задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеності заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами. Крім того, було відхилено й доводи про те, що судами не враховано недекларування відповідачем як працівником прокуратури надання у борг грошових коштів у сумі 20 000 дол. США, оскільки, звертаючись до суду із вказаним позовом та під час розгляду справи, позивач не обґрунтовував свої вимоги вказаними доводами. Судове рішення у справі № 761/25495/16-ц набрало законної сили та є остаточним, не може бути поставлено під сумнів та має бути враховано у цій справі.
Щодо витребування, дослідження доказів, а саме декларації позивача за 2012 рік, то суди попередніх інстанцій, на основі наявних у матеріалах справи доказів, прийшли до обґрунтованого висновку, що між сторонами 03 лютого 2012 року було укладено договір позики, оформлений розпискою. При цьому, дослідження декларації позивача за 2012 рік жодним чином не може підтвердити чи спростувати обставини наявності між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики.
У матеріалах справи наявний висновок експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 24 червня 2015 року № 6912/6913/15-32. Отже, матеріали справи містять результати експертного дослідження, зокрема, щодо питань, які пропонував поставити на вирішення експертної установи відповідач при звернення до суду з клопотанням про призначення судової експертизи.
Попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу за касаційне провадження складає 15 000,00 грн. Відповідні докази будуть надані протягом п`яти днів після прийняття постанови.
23 вересня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просив касаційну скаргу позивача залишити без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що з огляду на наявну в справах розписку, в якій відсутнє письмове погодження повернення коштів/суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а тому відсутні правові підстави для стягнення інфляційних втрат за доларовим зобов`язанням. У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/15951/18 від 11 листопада 2019 року та постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду по справі № 910/15714/18 від 04 грудня 2019 року, на які посилається заявник, предметом спору є договір відступлення права вимоги, а сплата грошових коштів було визначено в національній валюті Україні - гривні.
Відповідно до розписки позика була надана в іноземній валюті, яка не підлягає індексації, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня. При цьому, визначений позивачем гривневий еквівалент доларового зобов`язання, тобто визначений розрахунок заборгованості в національній валюті - гривні не спростовує того факту, що зобов`язання є в іноземній валюті, а тому відсутні правові підстави для застосування положень частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.
Підставою для стягнення 3 % річних у поданій позовній заяві є наявність договірних правовідносин з надання позики, оформлених розпискою від 03 лютого 2012 року, відповідно до якої останній зобов`язувався віддавати суму позики рівними частинами з 01 березня 2012 року по 01 червня 2012 року. Як зазначено в заяві про збільшення позовних вимог, 3 % річних в розмірі 42 991,15 грн розраховані за 1 185 днів. При цьому три роки це 1095 днів. Тобто, вказана сума розрахована неправильно, оскільки визначена за період більше, ніж три роки, а тому він заявив про застосування позовної давності, що є підставою для відмови у позові.
У зв`язку з розглядом цієї справи у Верховному Суді, він очікує понести судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. Докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення постанови.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 4, частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України: від 06 жовтня 2021 року у справі № 644/6982/16, від 06 липня 2022 року у справі № 537/1118/20, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17, судові рішення ухвалено з порушенням пунктів 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі.
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 11 листопада 2019 року у справі № 910/15951/18, від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15714/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 531/251/19, від 22 серпня 2022 року у справі № 752/1500/21, від 13 грудня 2023 року у справі № 754/5522/22, від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц).
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).
У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, на яку посилається ОСОБА_2 , зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Подібні за змістом висновки також викладено у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, на які посилається ОСОБА_2 , які підтверджені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі 
№ 6-284цс17 зроблено висновок, що «частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України, згідно з яким «відсутність у договорі посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами - резидентами. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення». 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19) вказано, що:
«колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 11 грудня 2019 року передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частин четвертої та п`ятої статті 403 ЦПК України з огляду на те, що справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки невизначеність у судовій практиці щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України до випадків порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, не може сприяти динамічному розвитку судової практики і забезпечити розумну передбачуваність судових рішень, тому колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду (постановах колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 листопада 2019 року у справі № 910/15951/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15714/18, постанові Великої Палати від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19)).
Оскільки позивачка передала ОСОБА_3 аванс у розмірі 320 тис. грн, що еквівалентно 40 тис. доларів США, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання ОСОБА_3 триває, офіційний курс гривні до долара США змінився, сума боргу станом на 31 серпня 2015 року, еквівалентна 40 тис. доларів США, становила 1 млн 016 тис. 899 грн 20 коп. Доводи касаційної скарги по про те, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин норми частини другої статті 533 ЦК України, є безпідставними. Ураховуючи умови укладеного договору та положення статті 533 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення суми боргу відповідно до умов договору та положень цієї норми, еквівалентної 40 тис. доларів США в межах позовних вимог.
… оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі 
№ 6-284цс17. Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18. Отже висновки суду апеляційної інстанції щодо необхідності стягнення на користь ОСОБА_1 інфляційних нарахувань з урахуванням їх правової природи є помилковими, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені шляхом застосування судом апеляційної інстанції еквівалента іноземної валюти та перерахунку суми з урахуванням зміни курсу гривні до зазначеного в еквіваленті долара США».
Отже, індекс інфляції визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Тому у випадку порушення зобов`язання, предметом якого є іноземна валюта або грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Причому немає значення застосовано позивачем еквівалент іноземної валюти чи ні. 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судувід 06 квітня 2026 року у справі № 368/1257/21 (провадження 
№ 61-16707сво24) зроблено висновок, що:
«поряд із вимогою в правовідношенні існує й заперечення. Заперечення - це своєрідна субправомочність особи, яка бере участь у відповідному правовідношенні, заявити про те, що така особа з певної причини не є зобов`язана перед суб`єктом вимоги. Щонайменше можна вести мову про кілька видів заперечення: заперечення ipso jure та ексцепцію. Заперечення ipso jure стосується необґрунтованості вимоги іншої особи (наприклад, заперечення про нікчемність правочину), і таке заперечення може застосуватися навіть без посилання сторони. Ексцепція ж стосується обґрунтованої вимоги іншої особи (зокрема, заперечення про позовну давність). В такому разі потрібна відповідна заява.
Стаття 1051 ЦК України хоча й має назву про оспорювання договору позики, проте про жодне оспорювання в традиційному його розумінні як оспорюваного правочину не йдеться. Заперечення позичальника, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця відбувається в порядку ексцепції. Заперечення про те, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця не піддається позовній давності, як і більшість інших заперечень. Це означає, що коли б позикодавець не подав позов до позичальника, останній завжди може заперечити про відсутність боргу;
Тягар доведення того, що грошові кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця лежить на позичальнику, який за допомогою ексцепції заперечує проти позову. Експертиза про ймовірність виконання підпису на власноручній розписці про отримання позики позичальником не свідчить про те, що кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця, за наявності саме власноручної розписки, не спростовує отримання коштів позичальником. Така експертиза відповідає лише на питання автентичності підпису, а не про факт передачі грошей. Спірність підпису («ймовірно не відповідач») сама по собі не доводить відсутність позики, не веде до визнання не передавання коштів. Тягар доказування підробки підпису лежить на позичальникові (відповідачеві). Висновок експерта про ймовірність виконання підпису на власноручній розписці про отримання позики позичальником не підтверджує те, що кошти насправді не були отримані позичальником від позикодавця, як і не спростовує його.
Коли боргова розписка складена власноручно позичальником, оспорюючи факт укладення договору позики (одержання грошових коштів у борг), спростуванню підлягає не лише належність підпису на розписці позичальнику, але й факт її виконання відповідачем. При цьому за наявності оригіналу розписки у позикодавця (позивача) простого заперечення позичальником (відповідачем) недостатньо (заперечення факту), якщо останній заперечує справжність підпису та факт отримання грошей, це заперечення потребує доведення цих обставин і тягар їх доведення лежить на відповідачеві (позичальникові)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року у справі № 537/1118/20, на яку є посилання в касаційній скарзі ОСОБА_2 , зроблено такі висновки:
«справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції, в межах своїх повноважень, повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши рішення суду першої інстанції та його скасувавши, дійшов висновку, що згідно з розпискою ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти із зобов`язанням їх повернути. 
Твердження відповідача ОСОБА_2, що ОСОБА_1 не відобразив у декларації про доходи суму коштів 25 000 Євро, яку надав у борг ОСОБА_2 за розпискою суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки перевірка правильності заповнення декларації відповідно до статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» належить до компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, про доведення яких йдеться, а сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для успіху скарги.
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що відповідно до підпункту «в» частини третьої статті 382 ЦПК України у постанові необхідно викласти мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу. Суд апеляційної інстанції відповідно до цивільного процесуального закону має надати оцінку усім обставинам і доказам у справі, на які посилаються сторони. Суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводи ОСОБА_2 щодо написання розписки під психічним тиском та погрозами щодо нього з боку ОСОБА_1, з яким він перебував у трудових відносинах, не надав належної оцінки усім обставинам і доказам у справі у їх сукупності, яка випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами, а саме таким.
Суд апеляційної інстанції не надав належну правову оцінку доводам ОСОБА_2 щодо незадекларування у 2016 році ОСОБА_1 як депутатом надання у борг коштів у розмірі 25 000,00 євро, а обмежився висновком, що перевірка правильності заповнення декларації відповідно до статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» належить до компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції. У цій справі суд апеляційної інстанції не перевіряє правильність заповнення декларації, оскільки встановлення такого факту не є предметом доказування у справі, а має оцінити посилання на відповідний факт, на підтвердження якого ОСОБА_2 надав декларацію ОСОБА_1, оскільки відповідно до принципу змагальності особа має право повідомити будь-які докази, необхідні для успіху позову (скарги). Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновків про стягнення боргу за договором позики лише з підстав, що вона відповідає вимогам статті 1046 ЦК України, не перевірив підстави зустрічного позову, чи дійсно ця розписка написана з власної волі, чи надана суду розписка за своєю природою є підтвердженням укладання договору позики та отримання відповідачем від позивача коштів, тобто доводи про безгрошовість укладеного між сторонами правочину.
Доводи, наведені у позовних заявах, апеляційній скарзі, а також відповідних запереченнях (відзивах), підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18(914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).
У справі, що переглядається:
звертаючись до суду з позовом, ураховуючи заяву про збільшення позовних вимог (т. 1, а. с. 169-171), ОСОБА_1 вказував, що 03 лютого 2012 року ОСОБА_2 отримав від нього грошову суму у розмірі 20 000,00 дол. США та зобов`язався повернути грошові кошти у строк з 01 березня 2012 року по 01 червня 2012 року, що підтверджується складеною та підписаною власноруч відповідачем розпискою. У зв`язку з цим просив стягнути на його користь суму боргу за договором позики від 03 лютого 2012 року в сумі 441 400,00 грн, 3 % річних - 42 991,15 грн, інфляційні втрати - 333 534,91 грн;
відповідач проти задоволення позову заперечував та стверджував, що не отримував кошти за розпискою, а розписка була складена під психологічним тиском;
суди встановили, що 03 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 гроші в сумі 20 000,00 дол. США та зобов`язався віддавати рівними частинами по 5 000,00 дол. США щомісячно з 1 березня на 1 червня. Оригінал складеної власноручно відповідачем розписки знаходиться в позивача. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року за клопотанням ОСОБА_2 призначено у справі судову технічну та почеркознавчу експертизу. Згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів та судово-почеркознавчої експертизи від 24 червня 2015 року № 6912/6913/15-32 штрихи письмових знаків тексту, записів «( ОСОБА_3 )», «3.02.2012» та підпису від імені ОСОБА_2 у розписці від 03 лютого 2012 року, складеній від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 , виконані рукописним способом гелевою ручкою з барвною речовиною чорного кольору без попередньої технічної підготовки та без використання технічних засобів (зокрема, комп`ютерної або копіювально-розмножувальної, багатофункціональної техніки). Основний рукописний текст, рукописні записи «( ОСОБА_3 ), «3.02.2012» та підпис від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 , виконані ОСОБА_2 ;
за таких обставин суди зробили висновок, що відповідач не довів, що грошові кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця;
скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 325 569,47 грн, нарахованих позивачем за період з 01 червня 2012 року до 31 липня 2015 року, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд врахував, що оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то стаття 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає;
колегія суддів відхиляє відповідні доводи касаційної скарги позивача в цій частині, що курс долара, що застосовувався позивачем при збільшенні заявлених позовних вимог (31 травня 2015 року) є значно меншим, ніж курс долара, що був встановлений на момент прийняття рішення судом першої інстанції (30 березня 2023 року), та зауважує, що спору в питанні стягнення заборгованості в іноземній валюті із визначенням позивачем її грошового еквівалента у гривняхміж сторонами не виникало, а суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Саме лише пред`явлення позивачем вимоги про виконання зобов`язання в іноземній валюті із визначенням її грошового еквівалента у гривнях не змінює природу такого зобов`язання, предметом якого є іноземна валюта, до ухвалення судом рішення про стягнення такої заборгованості. Тому у цьому випадку передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають;
з урахуванням викладеного касаційний суд вважає, що позивач не обґрунтував необхідності відступу від відповідного висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, застосованого апеляційним судом в оскаржуваній постанові;
водночас апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції шляхом зменшення розміру 3 % річних згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, які просив стягнути позивач, не врахував, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частина друга стаття 264 ЦК України). Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. З позовом в цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду 12 листопада 2013 року, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 03 лютого 2012 року в сумі 159 860,00 грн та 3 % річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 6 675,12 грн, ці позовні вимоги позивач в ході розгляду справи збільшив станом на 31 липня 2015 року, тобто в межах позовної давності з урахуванням її переривання;
крім того, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі відповідач також зазначав, що розписка від 03 лютого 2012 року видана ним проти його справжньої волі. У 2012 році ОСОБА_1 займав посаду в органах прокуратури м. Києва, використовував своє службове становище для чинення тиску та вживання незаконних дій з метою протиправного захоплення майна, бізнесу та коштів, які належали позивачу, постійно перешкоджав законній діяльності юридичним особам, що належали останньому, що полягало у постійних перевірках, витребуванні правоохоронними органами документації підприємств, проведення незаконних дій з контрагентами та інше. Саме в цей час і було вжито ОСОБА_1 заходів психологічного тиску до нього щодо примушення написати розписку про начебто надані грошові кошти, які насправді не надавалися. За фактом вчинення тиску, вимагання та зловживання службовим становищем в особистих інтересах начальником відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_1., зокрема, щодо директора ОСОБА_2 було розпочато кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014100000000286 від 27 березня 2014 року. У послідуючому ОСОБА_1 повідомлено про кінцеву підозру у вчиненні злочинів, а саме: в організації вимагання передачі чужого майна з погрозою обмеження прав, свобод та законних інтересів особи, вчинене за попередньою змовою групою осіб, службовою особою з використанням свого службового становища; - в організації підроблення офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією і який надає права або звільняє від обов`язків з метою використання його підроблювачем. Обвинувальний акт разом з матеріалами направлено до суду. Матеріали кримінальної справи 
№ 757/50424/16-к за фактом обвинувачення ОСОБА_1 , де потерпілим є відповідач, розглядається в Деснянському районному суді м. Києва. ОСОБА_1 , з огляду на його службове становище, не декларував у 2012 році надання у борг коштів у розмірі 20 000,00 дол. США. З цього приводу до суду першої інстанції ним було подане відповідне клопотання про витребування у ОСОБА_1 оригіналів письмових доказів (декларації за 2012 рік). Однак суд необґрунтовано вказане клопотання залишив без задоволення та поза увагою вказані обставини, на які він посилався, як на підставу своїх вимог. Тому ОСОБА_1 не підтверджено свого права вимагати від нього виконання боргового зобов`язання за розпискою. В апеляційній скарзі просив витребувати оригінал декларації за 2012 рік; 
апеляційний суд не врахував, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання. Суд апеляційної інстанції, погодившись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення боргу за розпискою лише з підстав, що вона знаходиться у позивача та відповідає вимогам статті 1046 ЦК України, клопотання відповідача про витребування оригіналу декларації за 2012 рік не розглянув, не перевірив наведених доводів апеляційної скарги про безгрошовість укладеного між сторонами правочину та не надав їм належної оцінки з урахуванням установлених обставин справи у їх сукупності.
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про залишення рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення боргу за договором позики без змін та про його зміну шляхом зменшення стягнення 3 % річних. Тому постанову апеляційного суду в цій частині слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Оскільки встановлено підстави для скасування постанови апеляційного суду, то суд касаційної інстанції інші підстави відкриття касаційного провадження та доводи касаційних скарг сторін не аналізує.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційних скарг, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судувід 06 квітня 2026 року у справі № 368/1257/21 (провадження № 61-16707сво24), дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду частково ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення 441 400,00 грн боргу за договором позики та 42 991,15 грн ? 3 % річних скасувати, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду, а в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 441 400,00 грн боргу за договором позики та 42 991,15 грн - 3 % річних,а також у частині розподілу судових витрат.
Справу № 752/20240/13-ц в зазначеній частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року залишити без змін.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 05 червня 2024 року в скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко