Справа № 346/4432/25
Провадження № 2/346/315/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
15 квітня 2026 р.	м. Коломия   Коломийський міськрайонний суд  Івано - Франківської області	

у складі головуючого судді   Калинюка О.П.
з участю: секретаря       Ковалюк А. І.,
представника позивача адвоката Репала О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, 

ВСТАНОВИВ:

позовну вимогу вище вказаний представник позивача обгрунтовує тим, що в період з 21.09.2003 року по 05.05.2016 року позивач проживав однією сім`єю з відповідачкою за адресою її зареєстрованого місця проживання, а саме в квартирі АДРЕСА_1 .
21.09.2004 року позивач також зареєстрував своє місце проживання в даній кватирі, в якій уже фактично проживав один рік. 
За час спільного проживання однією сім`єю сторонами придбано побутову техніку для сім`ї та проведені ремонтні роботи вказаного житла, що підтверджується наданими позивачем (долученими до позовної заяви) відповідними квитанціями та товарними чеками, а також сторони разом планували інтер`єр даного житла. Крім того, сторони разом проводили вихідні, святкували всі свята спільно, приймали гостей, виховували дітей, що підтверджується також і фотографіями, долученими до вказаного позову.
Крім того, факт спільного проживання сторін у вказаний період та за вказаною адресою можуть підтвердити свідки в судовому засіданні. 
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, і, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
Тому представник позивача просить встановити факту спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, у період з 21.09.2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 . 

02.10.2025 року відповідачкою, в інтересах якої діяв адвокат Боднарчук С.Я., подано відзив на позовну заяву, в якому наведено заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідачка не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права. Зокрема, вказано, що сторони не проживали разом однією сім`єю, оскільки позивач дійсно фактично проживав з вересня 2003 року і згодом його місце проживання було зареєстроване у квартирі, яка на той час належала відповідачці. Причиною цього було те, по позивачу потрібне було житло або хоча б одна кімната. Отже, позивач проживав у даній квартирі лише в якості квартиронаймача, та проживав в окремо виділеній йому кімнаті, яку з часом він облаштовував, купив телевізор, комп`ютер, мікрохвильову піч ( при виселенні з квартири ці речі він забрав із собою). Позивач також вказує, що сторони разом проводили вихідні, святкували всі свята спільно, приймали гостей, виховували дітей і підтверджує де фотографіями, доданими до позовної заяви, проте, на доданих фото не ідентифіковано хто там зображений, не вказано дату і місце. Тому ці фотоматеріали не можуть бути визнані належними доказами. 

Крім того, факт реєстрації місця проживання жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичних шлюбних відносин, існування не може бути встановлене лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22). 
При цьому належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання, показання свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного з «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з по господарських, домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного, довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16).

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також зазначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року в справі № 466/3769/16-ц). 

Надана позивачем довідка від 31.10.2017 року, в якій вказано, що ним в 2007 році придбано в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 , двері» одне металеве дверне полотно вартістю 1350 грн., та три підвіконня і два відливи загальною вартістю 210 грн., не може бути визнана доказом спільних витрат сторін, так як відсутні докази оплати за ці речі (товарний чек або накладна). Крім того, немає можливості встановити справжність даної довідки, і що така особа як ОСОБА_3 був продавцем у даному магазині. Крім того, накладна №123 від «26» середа 2006 р. (так в документі), товарний чек від 18 вересня 2014 р., товарні чеки від 15 грудня 2006 р., товарний чек від 26 червня 2006 р., товарний чек від 18 січня 2006 р. не можуть бути належними доказами по даній справі, так як неможливо ідентифікувати продавця згідно із вказаними чеками, наявні тільки підписи, але ні особу (хто підписував), ні магазину не зазначено; товарні чеки чи накладні виписані у 2005, 2006 роках, один товарний чек - у 2014 році, проте, однак, не в період саме з 2003 по 2016 роки, про який вказує позивач. 

Договір № 02616 про надання телекомунікаційних послуг від 10.11.2009 р. також не є належним доказом спільного проживання сторін однією сім`єю, так як, по-перше, не підписано акт прийому-здачі виконаних робіт (послуг), який є невід`ємною частиною договору, а, по-друге, позивач теж мав право на отримання телекомунікаційних послуг, оскільки купив телевізор в кімнату, де проживав. 

Крім того, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Тому відповідачка просить відмовити у задоволенні даного позову. 

У поданій 06.10.2025 року відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідачка не заперечує і факту реєстрації позивача з нею за однією адресою. Так, у кожного з них були свої кошти, проте, вказані кошти витрачалися сторонами спільно на придбання їжі, оплату комунальних послуг, лікування, ремонт в житлі та інше, що підтверджується відповідними квитанціями. Крім того, відповідачкою нічим, окрім власних заперечень, не спростовуються обставини, вказані у позовній заяві, 
Крім того, позивач з відповідачкою проводив разом вихідні, святкував всі свята спільно, приймали гостей, виховували дітей, що підтверджується також і фото, долученими до вказаного позову. Детальніше вказати дати створення фото та деталізувати осіб, які на них зображені, зможе представник позивача у судовому засіданні.
Також представник позивача зазначає те, що відповідачем долучено довідку про склад сім`ї від 24.04.2018 року, хоча сторони проживали однією сім`єю, як вказано у позовній заяві, до травня 2016 року. Отже, поданий доказ є таким, що не має відношення до вказаної справи, та не може братися судом до уваги при ухваленні рішення. 

Тому сторона позивача просить позов задовольнити. 

В судових засіданнях, починаючи із судового засідання 11.11.2025 року, представники сторін підтримали свої вимоги та заперечення із вище вказаних підстав. 
Суд, заслухавши представників сторін, свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, дійшов наступних висновків.
Згідно зі ст.4 ЦПК України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до положень частин 1,2 ст.21 Сімейного кодексуУкраїни шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов"язків подружжя.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
З наведеного положення випливає центральна ознака подружніх відносин: спільне проживання, наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї.
Разом з тим, згідно зі ст. 74 вказаного Кодексу, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто, при застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України, слід виходити, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними складалися усталені відносини, притаманні подружжю.
Крім того, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 вказаного Кодексу суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно.
На підставі наведеного суд доходить обґрунтованого висновку, що стороною позивача не надано доказів спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка і жінки у період з 21.09.2003 року по 05.05.2016 року, тобто тривалий час, оскільки позивач проживав у зазначеній квартирі у якості квартиронаймача, а саме в окремо виділеній йому кімнаті. При цьому стороною позивача не вказано з яких причин за такий тривалий період сторонами не укладено шлюбу. 
Тому суд вважає слушними заперечення сторони відповідачки про те, що факт реєстрації місця проживання жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичних шлюбних відносин, існування не може бути встановлене лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22). 
При цьому належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання, показання свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного з «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з по господарських, домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного, довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства (аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16).

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також зазначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року в справі № 466/3769/16-ц). 

Крім того, надана позивачем довідка від 31.10.2017 року, в якій вказано, що ним в 2007 році придбано в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 , двері» одне металеве дверне полотно вартістю 1350 грн., та три підвіконня і два відливи загальною вартістю 210 грн., не може бути визнана доказом спільних витрат сторін, так як відсутні докази оплати за ці речі (товарний чек або накладна). Крім того, немає можливості встановити справжність даної довідки, і що така особа як ОСОБА_3 був продавцем у даному магазині. Крім того, накладна №123 від «26» середа 2006 р. (так в документі), товарний чек від 18 вересня 2014 р., товарні чеки від 15 грудня 2006 р., товарний чек від 26 червня 2006 р., товарний чек від 18 січня 2006 р. не можуть бути належними доказами по даній справі, так як неможливо ідентифікувати продавця згідно із вказаними чеками, наявні тільки підписи, але ні особу (хто підписував), ні магазину не зазначено; товарні чеки чи накладні виписані у 2005, 2006 роках, один товарний чек - у 2014 році, проте, однак, не в період саме з 2003 по 2016 роки, про який вказує позивач. 

Договір № 02616 про надання телекомунікаційних послуг від 10.11.2009 р. також не є належним доказом спільного проживання сторін однією сім`єю, так як, по-перше, не підписано акт прийому-здачі виконаних робіт (послуг), який є невід`ємною частиною договору, а, по-друге, позивач теж мав право на отримання телекомунікаційних послуг, оскільки купив телевізор в кімнату, де проживав. 

Крім того, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання коштів самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
Згідно з правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Однак, стороною позивач вказаного обов`язку не виконано. Тому в задоволенні позову слід  відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю І-ї групи, то судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
На підставі наведеного та керуючись статей 3, 21, 74 СК України, керуючись статтями 141, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
у задоволенні позову  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , до ОСОБА_2 , жительки АДРЕСА_2 , про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, у період з 21.09.2003 року по 05.05.2016 року відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 27.04.2026 року.

Суддя: 	Калинюк О. П.