ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/913/26 Справа № 201/13017/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 19 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Макарова М.О.,
при секретарі - Карпенко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 06 серпня 2025 року у складі судді Антонюка О.А.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Перша дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 . 
Після смерті батька вона у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі якої державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. 15 липня 2016 року було заведено спадкову справу № 419/2016 - спадкова справа номер у спадковому реєстрі 59233485 та в подальшому, постановою нотаріуса від 06 грудня 2016 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що квартиру за АДРЕСА_1 зареєстрована на іншу особу, тобто вищезазначене майно не належить спадкодавцю.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 14 червня 2023 року у справі №201/4391/17 визнано недійсним договір довічного утримання від 21 листопада 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори Кулєшовим Я.О., реєстровий номер № 1-5234.1, скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яка була здійснена 19 грудня 2008 року на підставі договору довічного утримання від 21 листопада 2008 року ВМВ № 021104 реєстр № 15239. 
Постановою нотаріуса від 28 вересня 2024 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на квартиру за АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 було складено заповіт на користь ОСОБА_2 - заповідано все його майно де б таке не було та з чого б воно не складалося, посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336.
Зазначає, що за життя з її батька починаючи з 1995 року по 2016 рік Жовтневим відділом ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції стягувалися аліменти на утримання доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідно на протязі всіх років існувала значна заборгованість зі сплати аліментів, яка складалася: за період з 01 січня 2005 року по 01 листопада 2010 року у розмірі 4558,06 грн.; за період з 15 серпня 2011 року по 31 червня 2015 року у розмірі 13197,38 грн. 
Вважає, що складений ОСОБА_4 заповіт та укладений договір довічного утримання від 21 листопада 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 підтверджують наявність ознак фіктивності вказаних правочинів, оскільки вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися заповітом та договором довічного утримання, а лише для того щоб уникнути звернення стягнення на майно в зв`язку з існуванням значної заборгованість зі сплати аліментів.
Враховуючи викладене, оскільки порушені її спадкові права, позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та просити визнати заповіт ОСОБА_4 , посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336 недійсним.
Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 06 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки оспорюваний заповіт відповідає вимогам закону, складений у письмовій формі та підписаний особисто спадкодавцем, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. 
Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом ухвалено рішення без належного з`ясування істотних обставин справи, що мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставин справи. Вказує, що заповіт є фіктивним, оскільки вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися заповітом, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років помер батько ОСОБА_1 - ОСОБА_4 .
ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі якої державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. 15 липня 2016 року було заведено спадкову справу № 419/2016 - спадкова справа номер у спадковому реєстрі 59233485 відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 44468828 від 15 липня 2016 року. 
Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. від 06 грудня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що квартира за АДРЕСА_1 зареєстрована на іншу особу, тобто вищезазначене майно не належить спадкодавцю. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 14 червня 2023 року у справі №201/4391/17 визнано недійсним договір довічного утримання від 21 листопада 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори Кулєшовим Я.О., реєстровий номер № 1-5234.1, скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яка була здійснена 19 грудня 2008 року на підставі договору довічного утримання від 21 листопада 2008 року ВМВ № 021104 реєстр № 15239, посвідченого Першою дніпропетровською нотаріальною конторою (рішення набрало законної сили 19 грудня 2023 року).
02 травня 2024 року речове право ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська 14 червня 2023 року у цивільній справі № 201/4391/17 припинено.
Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. від 28 вересня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на квартиру за АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 було складено заповіт на користь ОСОБА_2 , посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336.
За життя з ОСОБА_4 починаючи з 1995 року по 2016 рік Жовтневим відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції стягувалися аліменти на утримання доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідно на протязі всіх років (1995 - 2016 рік) існувала значна заборгованість зі сплати аліментів, яка складалася: за період з 01 січня 2005 року по 01 листопада 2010 року у розмірі 4558,06 грн.; за період з 15 серпня 2011 року по 31 червня 2015 року у розмірі 13197,38 грн., що підтверджувалося постановою Жовтневого районного народного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 1995 року, вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 1996 року, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-9189/11 від 01 грудня 2011 року, розрахунками заборгованості щодо аліментів Жовтневого ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 01 листопада 2010 року, 11 січня 2016 року.
ОСОБА_4 було складено заповіт, згідно якого на користь ОСОБА_2 заповідав все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим №4-336 та укладено договір довічного утримання від 21 листопада 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської нотаріальної контори Кулєшовим Я.О., реєстровий номер № 1-5239.
Постановою Верховного Суду від 08 вересня 2022 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року було залишено без змін, та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа: Перша Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
У статті 1247 ЦК України закріплені загальні вимоги до форми заповіту, згідно з якими: 1) заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; 2) заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; 3) заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу; 4) заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Заповіт є одностороннім правочином. Відповідно до частини третьої статті 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 153/1216/17-ц (провадження № 61-39409св18) зазначено, що на заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
Заповіт може бути нікчемним або ж визнаватися недійсним в судовому порядку. Згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Нікчемність заповіту не визнається в судовому порядку, оскільки правочин є нікчемним в силу закону. Обов`язок перевірки заповіту на предмет відповідності вимогам законодавства покладений на нотаріуса. У випадку, якщо нотаріус визначає заповіт як нікчемний, він відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Відповідно до статті 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).
Тобто суд може визнати заповіт недійсним, якщо особа не усвідомлювала значення своїх дій, перебувала під фізичним або психологічним тиском, склала заповіт під дією обману, погрози, насильства, якщо дії особи були вимушені або з інших причин не відповідали реальній волі особи.
У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 302/773/17-ц (провадження № 61-48436св18) зазначено, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Відповідно до пункту 2.1 частини другої глави 3 розділу ІІ Порядку заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Згідно з пунктом 2.2 частини другої глави 3 розділу ІІ Порядку нотаріус перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства.
У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 367/704/16-ц вказано, що, враховуючи правову природу заповіту, можна дійти висновку, що основним змістом заповіту є призначення спадкоємця або спадкоємців, а також визначення юридичної долі майна (прав та обов`язків спадкодавця), що виступає об`єктом спадкового наступництва.
Верховний Суд у своїй постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 (провадження № 61-14079св20) зазначив, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.».
Таким чином, односторонність та особистий характер заповіту як правочину, що унеможливлює застосування до заповіту наслідків фіктивності правочину, передбачених статтею 234 ЦК України. Сама правова природа заповіту, як правочину, виключає можливість вчинення спадкодавцем заповіту "без наміру створення правових наслідків", оскільки, правові наслідки самого заповіту виникають виключно у зв`язку зі смертю спадкодавця.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові. Доводи позивача повинні містити обґрунтування та докази негативного впливу та реального порушення його прав, свобод чи інтересів та не повинні бути абстрактними (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18). 
Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позові, з яким погоджується колегія суддів, оскільки позивачем не доведено обставини, на які вона посилалася як на підставу заявленого позову, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її батько ОСОБА_4 на момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а також не підписував цей заповіт, оспорюваний заповіт за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача, що свідчить про відсутність підстав для визнання його недійсним.
Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. 
Аргументи апеляційної скарги про те, що судом ухвалено рішення без належного з`ясування істотних обставин справи, що мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставин справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанцій надав оцінку доказам у справі, які відносяться до предмета доказування у справі та отримані з додержанням порядку, встановленого законом, а отже, відповідно до статей 77, 78 ЦПК України є належними та допустимими.
Доводи апеляційної скарги про те, що заповіт ОСОБА_4 є фіктивним, оскільки його вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися заповітом, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки односторонність та особистий характер заповіту як правочину, унеможливлює застосування до заповіту наслідків фіктивності правочину, сама правова природа заповіту, як правочину, виключає можливість вчинення спадкодавцем заповіту, без наміру створення правових наслідків, оскільки, правові наслідки самого заповіту виникають виключно у зв`язку зі смертю спадкодавця.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 06 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 02 червня 2026 року
Повний текст судового рішення складено 12 червня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.О. Макаров