Справа 688/159/26 
№ 2/688/697/26 

Рішення 
Іменем України

18 травня 2026 року   м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:
головуючого судді Козачук С.В.,
з участю секретаря судового засідання Міськової І.Г.,
представника позивача Рівнячка Л.С.,
представника відповідача Чешковського В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Шепетівка в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених сум при звільненні,

встановив:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог, позиція позивача
12.01.2026 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених сум при звільненні.
В обґрунтування позову посилається на те, що працював в регіональній філії «Південно–Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», останнє місце роботи Козятинський регіон станція Шепетівка, оперативне управління, посада - складач поїздів 6 розряду. Наказом (розпорядженням) № 472/ос від 05.07.2024 був звільнений на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з 22.07.2024, компенсовано за невикористану відпустку 25 днів, в тому числі 16 днів за період часу 23.07.2021 по 22.07.2023, 04 дні за період 23.07.2023 по 31.12.2023, 05 днів за період 01.01.2024 по 22.07.2024, у графі «виплатити» - внесено записи: одноразову матеріальну допомогу згідно п. 8.20. колективного договору у розмірі 5 середньомісячних заробітків; додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 2-х середньомісячних заробітків (залізничний стаж в галузі складає 29 років); матеріальну допомогу у розмірі 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2024 рік; передбачені п. 3.10. із змінами та доповненнями до колективного договору на 2001-2005 p.р., пролонгованого на 2006-2023 р.р., після отримання окремого рішення керівництва AT «Укрзалізниця».
Повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільнені, в якому зазначено види, суми нарахувань та утримань, йому не вручалось. Одночасно з цим, йому видано розрахунок заробітної плати за липень 2024 року про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні, в якому зазначено види, суми нарахувань та утримань, зокрема вказано розмір окладу (тарифу) погодинний та нормо - години - 181, тобто тарифна ставка складає 10396,64 грн. Разом з тим, у цьому розрахунку відсутні дані про проведений із ним повний розрахунок при звільнені.
Колективним договором на 2001-2005 р.р., пролонгованим на 2006-2023 р.р., який діє по сьогоднішній день, установлено обов`язок роботодавця надавати працівникам, які безпосередньо пропрацювали у підрозділах AT «Укрзалізниці» не менше 6 місяців, один раз на рік у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів (п. 3.10.); при звільнені працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків (абзац перший п. 8.20); у разі звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права, виплачувати їм додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті зокрема - двох середньомісячних заробітків (абзац другий п. 8.20).
Разом з тим, позивачу вказану вище матеріальну допомогу у розмірі 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2022-2024 роки, що становить 49158 грн, одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 5 середньомісячних заробітних плат, що становить 100000 грн та одноразову додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті, що становить 40000 грн, при звільненні не виплачено.
А тому, просить суд стягнути з АТ «Українська Залізниця» на його користь невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки загальною сумою 49158 грн, а саме за 2022 рік в розмірі 14886 грн, за 2023 рік в розмірі 16104 грн, за 2024 рік в розмірі 18168 грн; 100000 грн одноразової матеріальної допомоги в зв`язку з виходом на пенсію згідно абз. 1 п. 8.20. Колективного договору; 40000 грн одноразової матеріальної допомоги в зв`язку з виходом на пенсію згідно абз. 2 п. 8.20. Колективного договору; понесені судові витрати.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча про про час, день та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Рівнячок Л.С. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у ньому, просив його задовольнити в повному обсязі.
Позиція відповідача
Представник відповідача АТ «Українська залізниця» Чешковський М.І. в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві, підтвердивши, що на час розгляду справи спірні виплати ОСОБА_1 так і не виплачені.
Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі
Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 14.01.2026 відкрито провадження в справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін о 10 год 00 хв 13.02.2026, який відкладено до 10 год 00 16.03.2026.
26.01.2026 представник відповідача Чешковський В.А. в системі «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, у якому позов не визнав. Вказав, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що всі виплати, які входять до структури заробітної плати залежать від результату роботи та обставин її виконання. Разом з тим, матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога в зв`язку із виходом на пенсію ніяким чином не залежить ні від результатів праці, ні від умов виконання роботи, виплачується незалежно від наявності чи відсутності шкідливих чи особливих умов праці. Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги в зв`язку із виходом на пенсію передбачена державними гарантіями лише для деяких категорій працівників, які визначені відповідними нормативними актами. Однак, працівники АТ «Українська залізниця» в переліки працівників, яким матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога в зв`язку із виходом на пенсію передбачені законодавством, не включені. Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги в зв`язку із виходом на пенсію для позивача не є державною гарантією чи нормою права, так як АТ «Українська залізниця» є юридичною особою, державним комерційним підприємством. Таким чином, для працівників Акціонерного товариства «Українська залізниця» матеріальна допомога на оздоровлення є додатковим благом, яке виплачується на інших підставах, не передбачених законодавством. Матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога в зв`язку із виходом на пенсію відносяться до інших виплат, як і наступні виплати, передбачені Колективним договором АТ «Укрзалізниця»: при вступі працівника у шлюб, при народженні дитини у працівника підприємства, на компенсацію витрат на лікування працівника, працівникам-донорам (окремо від державних гарантій), при звільненні працівника в зв`язку із виходом на пенсію, до ювілейних дат (досягнення 60, 70, 80, 90 років), на компенсацію вартості твердого палива для пенсіонерів, на компенсацію витрат на поховання членів сім`ї працівника тощо. Всі вищевказані додаткові виплати не передбачені чинним законодавством для залізничників, а тільки умовами колективного договору підприємства. Обставини, за яких проводяться виплати залежать від особистих життєвих обставин працівника (пенсіонера підприємства) та направлені на посилення соціального захисту працівника–залізничника та зниження захворюваності серед працівників. 
Порядок виплат матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги в зв`язку із виходом на пенсію для працівників АТ «Українська залізниця» передбачений Колективним договором, укладеним між адміністрацією залізниці та Професійною профспілкою залізничників та транспортних будівельників України. Позивач вважає що його умови ніби порушено Відповідачем. Однак, це не відповідає дійсності, оскільки загальновідомим та таким, що не потребує доказування, є той факт, що 24.02.2022 РФ здійснила повномасштабну збройну агресію по відношенню до України. 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку із військовою агресією РФ на території України введений воєнний стан, який неодноразово продовжений і триває на даний час. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, що передбачено положеннями Закону України «Про правовий режим воєнного стану». АТ «Укрзалізниця» є товариством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави». Всі сили та ресурси АТ «Укрзалізниця» в умовах війни спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни. Військова агресія РФ проти України призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати майна та активів Товариства. В квітні 2024 року Київською школою економіки опубліковано «Звіт про прямі збитки інфраструктури від руйнувань внаслідок військової агресії Росії проти України станом на початок 2024 року», згідно якого, станом на початок 2024 року прямі збитки залізниці оцінюються в $4,3 млрд. АТ «Укрзалізниця», в умовах збройної агресії, забезпечити працівників всіма соціальними гарантіями, що передбачені колективними договорами структурних підрозділів, не має змоги. 
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. На підставі зазначених норм, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (витяг з протоколу засідання правління АТ «Укрзалізниця» №Ц-54/31 від 14.03.2022 року додається) було призупинено здійснення працівникам залізниці додаткових виплат, передбачених галузевою угодою та колективними договорами на період дії правового режиму воєнного стану в Україні. Винятком було визначено лише виплату матеріальної допомоги на лікування та поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно окремих рішень правління. Рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т) це локальний акт, яким врегульовано питання оплати праці та інших виплат всіх працівників відповідача в період воєнного стану, який відповідно до п. 3.7.5 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками був погоджений з Профспілкою залізничників та транспортних будівельників України. 
Матеріальна допомога на оздоровлення за 2022-2024 роки позивачу може бути виплачена в розмірах, що передбачені умовами колективного договору після прийняття окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця». 
Після збільшення обсягу перевезень та часткового покращення фінансового стану, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» 24.10.2022 (витяг з протоколу № Ц-54/90 від 24.10.2022 додається) було ухвалено рішення про часткове відновлення виплат працівникам передбачених колективними договорами. На підставі даного рішення 05.09.2023 року та 06.12.2023 року директором з управління персоналом та соціальної політики АТ «Укрзалізниця» затверджено графіки виплати працівникам АТ «Укрзалізниця» одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію згідно з пунктом 3.2.21. Галузевої угоди, згідно яких працівникам, які вперше звільнилися з роботи у зв`язку з виходом на пенсію в березні 2022 року відповідні виплати проведені в грудні 2023 року, і т.д. Аналогічне рішення було прийнято й щодо тих працівників які звільнилися в 2023 році - рішення правління АТ «Укрзалізниця» 17.07.2023 року (витяг з протоколу № Ц-85/44 від 17.07.20232) та тих, що звільнилися в 2024 році - рішення правління АТ «Укрзалізниця» 14.10.2024 року (витяг з протоколу № Ц-82/63 від 14.10.2024). Виходячи із послідовності зазначених графіків, позивачу буде сплачено одноразову матеріальну допомогу при виході на пенсію згідно умов колективного договору, у відповідності хронології графіків виплат на підставі додаткового рішення керівництва підприємства. 
Крім того, на виконання протокольного рішення № Ц-1-1.5-25/47-25 від 28.03.2025 засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва, виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті вчергове зупинено (лист додається). Це тимчасові дії для забезпечення сталої роботи товариства, при стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені першочергово. 
У день звільнення ОСОБА_1 отримав усі суми, що належали йому від підприємства при звільненні. Оскільки, на дату звільнення окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» про виплату чи відновлення виплати матеріальних допомог передбачених Колективним договором не було, тому фактичного нарахування цих коштів позивачу у день звільнення не відбулось. Таким чином, вважаємо, що порушення ст.116 КЗпП України з боку відповідача відсутнє. 
Заяви про надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік подана позивачем до адміністрації виробничого підрозділу 01 травня 2023 року, за 2024 рік – подана 02 січня 2024 року. Таким чином, тримісячний строк на право звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду для такої вимоги для нього закінчився, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 12.01.2026, тобто вже після того, як тримісячний строк звернення до суду сплинув. Позивач 22.07.2024 був ознайомлений з наказом «Про припинення трудового договору» від 05.07.2024 №472/ос, з тексту якого він особисто був проінформований про те, що виплата матеріальних допомог буде здійснена лише після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» і аж ніяк не буде здійснена при звільненні. Саме 22.07.2024 є днем, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Поважних причин пропуску встановлених законом строків звернення до суду позивач не вказує. Отже, позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України, на цих підставах в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено. 
16.03.2026 розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивача у зв`язку із його зайнятістю в іншій справі до 09 год 30 хв 17.04.2026, в подальшому за клопотанням представника позивача в судовому засіданні оголошено перерву до 10 год 00 хв 18.05.2026.
Виклад встановлених судом обставин, зміст спірних правовідносин та докази на їх підтвердження
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 23.07.1995 по 22.07.2024 перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», що підтверджується даними трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 01.08.1989.
Згідно довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №296 від 22.07.2024, ОСОБА_1 працював у виробничому підрозділі служби роботи станцій (Козятинський регіон) регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» по станції Шепетівка, за період з 23.07.1995 (нак. ДС від 23.07.1995 №23) на посаді складач поїздів по станції Шепетівка, з 05.01.2001 (нак. ДС від 05.01.2001 №20) на посаді складач поїздів по ст. Шепетівка по 22.07.2024 (наказ(розпорядження) від 05.07.2024 №472/ос). Загальна вислуга років за період з 23.07.1995 по 22.07.2024 становить 28 років 11 місяців 30 днів.
Згідно наказу (розпорядження) заступника начальника служби роботи станцій Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» №472/ос від 05.07.2024 про припинення трудового договору (контракту), наказано звільнити ОСОБА_1 табельний номер 0044222367 з посади складача поїздів 6 розряду з 22.07.2024 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на пільгових умовах відповідно до ст. 38 КЗпП України; компенсувати за невикористані 25 днів відпустки, у тому числі 16 днів за період 23.07.2021-22.07.2023; 4 дні за період з 23.07.2023-31.12.2023; 5 днів за період з 01.01.2024-22.07.2024; виплатити одноразову матеріальну допомогу згідно з п.8.20 колективного договору у розмірі 5 середньомісячних заробітків, додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 2 середньомісячних заробітків (залізничний стаж в галузі складає 29 років); матеріальну допомогу у розмірі 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2024 рік, передбачені п.3.10 змінами та доповненнями до колективного договору на 2001-2005 р.р., пролонговано на 2006-2023 р.р., пролонгованого на 2006-2024 р.р., після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця». З наказом ОСОБА_1 ознайомлений 22.07.2024, про що свідчить його підпис в наказі.
При звільненні ОСОБА_1 надано розрахунок заробітної плати за липень 2024 року, з якого слідує, що сума одноразової матеріальної допомоги у розмірі 5 середньомісячних заробітків, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 2 середньомісячних заробітків, матеріальної допомоги у розмірі 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2024 рік не нарахована та не виплачена.
З заяви ОСОБА_1 , що надіслана на адресу відповідача АТ «Українська залізниця» 09.12.2025, слідує, що йому так і невиплачена матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів за 2022-2024 роки, одноразова матеріальна допомога у розмірі 5 середньомісячних заробітків та додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 2 середньомісячних заробітків, у зв`язку з чим просив провести із ним розрахунок. 
На заяву ОСОБА_1 щодо невиплати матеріальних допомог АТ «Українська залізниця» було надіслано відповідь №НЗК-34/825н від 10.11.2025, у якій повідомлено, що відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 протокол №Ц-54/31 Ком.т. та листа від 25.03.2022 №ЦЦУП-10/195, призупинено ряд виплат працівникам, передбачених колективними договорами структурних (виробничих) підрозділів товариства, зокрема і матеріальної допомоги на оздоровлення. Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік буде здійснена після прийняття окремого рішення правлінням АТ «Укрзалізниця», про що зазначено у наказі про надання матеріальної допомоги від 29.01.2024 №65, за 2023 рік зазначено у наказі про надання матеріальної допомоги від 29.01.2024 №66 та у наказі про припинення трудового договору від 05.07.2024 №472/ос за 2024 рік. На момент звільнення та станом на поточну дату відповідного рішення не прийнято. Також відповідно до протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 №Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку з проведенням заходів для оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено. При стабілізації фінансового стану товариства зазначені виплати будуть відновлені першочергово.
Відповідно до копій заяв від 02.08.2022 ОСОБА_1 просив надати щорічну основну відпустку за 2022 рік з 10.08.2022 та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік згідно Колективного договору.
Згідно копії наказу (розпорядження) №193 від 03.08.2022 ОСОБА_1 надано щорічну відпустку за період роботи з 23.07.2021 по 22.07.2022 на 24 календарних дні без надання матеріальної допомоги на оздоровлення.
Відповідно до копій заяв від 01.05.2023 ОСОБА_1 просив надати щорічну основну відпустку за 2023 рік з 09.05.2023 та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік згідно Колективного договору.
Згідно копії наказу (розпорядження) №86 від 01.05.2023 ОСОБА_1 надано щорічну відпустку за період роботи з 23.07.2022 по 22.07.2023 на 24 календарних дні без надання матеріальної допомоги на оздоровлення.
Відповідно до копій заяв від 02.01.2024 ОСОБА_1 просив надати щорічну основну відпустку за 2024 рік з 12.01.2024 та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 рік згідно Колективного договору.
Згідно копії наказу (розпорядження) № 1/ш від 02.01.2024 ОСОБА_1 надано щорічну відпустку за період роботи з 23.07.2023 по 22.07.2024 на 24 календарних дні без надання матеріальної допомоги на оздоровлення.
Як вбачається зі змісту наказів №№ 65-67 від 29.01.2024, ОСОБА_1 наказано надати матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі по 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом на день подання заяв, за 2022-2024 роки відповідно.
Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) та розрахунку оплати середньої зарплати, наданих відповідачем, середня заробітна плата ОСОБА_1 складає 19725,32 грн.
Згідно розрахунку представника відповідача сума одноразової матеріальної допомоги згідно п. 8.20 колективного договору у розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі становить 98626 гривень 60 копійок, сума додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі двох середньомісячних заробітків становить 39450 гривень 64 копійки, а всього 138077,24 грн.
Отже, на час розгляду справи виплати, зазначені в позові та передбачені колективним договором, позивачу не здійснені, ця обставина визнана представником відповідача в судовому засіданні.
Згідно витягу з протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 ухвалено на період дії воєнного стану в Україні інші додаткові виплати, передбачені галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики (п. 1.1.4).
Відповідно до листа АТ «Укрзалізниця» від 06.09.2022 №Ц/3-91/1459/Цпроф/30-22 рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т.) на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті. Після припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця», що дасть змогу змінити зазначене рішення правління до припинення або скасування режиму воєнного стану, працівники, звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, отримають суму одноразової та додаткової матеріальної допомоги, що їм належить. Зазначено, що за працівниками, які після 14.03.2022 не подали заяву на звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців (або іншого терміну, встановленого колективним договором) після настання цього права, право на отримання додаткової матеріальної допомоги зберігається протягом терміну, встановленого колективним договором, починаючи з дати припинення або скасування режиму воєнного стану, або у разі зміни зазначеного рішення правління до припинення або скасування режиму воєнного стану.
За Звітом про прямі збитки інфраструктури від руйнувань внаслідок військової агресії Росії проти України станом на початок 2024 року загальні прямі збитки залізничної інфраструктури оцінюються в $4,3 млрд.
Застосовані норми права, мотиви та висновки суду
Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку позов задовольнити частково з огляду на таке.
Згідно з статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, а згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору.
Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
У статті 5 Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.
Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Частиною першою статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
Згідно ст. 13 КЗпП України, ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами. У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо форм, системи, розмірів заробітної плати, інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та інше). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Відповідно до ст.18 КЗпП України та ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.
Згідно ст. 10, 16 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціальних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників і уповноважених ними органів, умови колективного договору, що погіршує порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, умови запровадження та розміри надбавок доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими угодами.
Системний аналіз вказаних норм матеріального права вказує на те, що одноразова матеріальна допомога, додаткова матеріальна допомога при звільненні, матеріална допомога на оздоровлення належить до структури заробітної плати.
Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
У той же час, відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» установлено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, установлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Пунктом 3 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що цей Закон діє з початку воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану.
Таким чином, положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
Керівництвом АТ «Укрзалізниця» було призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема одноразової матеріальної допомоги.
Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, яке було залишено без змін Верховним Судом постановою від 5 лютого 2025 року по справі № 211/7338/23, було визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т. в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, тобто з моменту його прийняття.
Відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування п. 1.1.4. протокольного рішення про призупинення виплати йому частки заробітної плати щодо матеріальної допомоги на оздоровлення та додаткових виплат.
Отже, АТ «Укрзалізниця» призупинило виплату коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою в односторонньому порядку, не повідомивши позивача та профспілковий орган про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.
Крім того, АТ «Укрзалізниця» ухвалило відповідне рішення 14 березня 2022 року з посиланням на ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності лише 24 березня 2022 року.
При цьому, вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», що стало підставою невиплати позивачу сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі на підставі ст. 58 Конституції України, тому положення вказаного Закону не можуть застосовуватися судом при розгляді цієї справи.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2025 року по справі № 211/7338/23.
Вирішуючи спір у справі, суд враховує, що ОСОБА_1 , отримавши щорічні відпустки по 24 календарних дні у 2022, 2023, 2024 роках, відповідно до положень п. 3.10. Колективного договору набув право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 роки у розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом на день подання заяви, однак, в порушення Колективного договору, матеріальна допомога на оздоровлення за 2022-2024 роки позивачу не виплачувалась. Крім того, позивачу повинно було бути виплачено при звільненні відповідно до п. 8.20. Колективного договору одноразову матеріальну допомогу у розмірі 5 середньомісячних заробітків, додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 2 середньомісячних заробітків (залізничний стаж в галузі складає 29 років), чого відповідачем не здійснено.
Посилання представника відповідача - адвоката Чешковського В.А. на те, що Законом України «Про оплату праці» не передбачено виплату матеріальних допомог працівникам АТ «Українська залізниця» не заслуговують на увагу, оскільки згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури оплати праці віднесено компенсаційні та заохочувальні виплати, до яких відноситься, в тому числі матеріальна допомога на оздоровлення та інші матеріальні допомоги. Крім того, виплата такої допомоги працівникам АТ «Укрзалізниця» передбачено колективним договором, який є обов`язковим для сторін.
При цьому, судом враховуються положення статті 9 КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
Отже, відповідачем при звільненні позивача безпідставно, в порушення встановленого порядку, не виплачені всі суми, які підлягали виплаті, а тому його порушене право підлягає захисту судом.
При цьому суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
За змістом ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до складу заробітної плати, крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13 січня 2004 року №5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці.
Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати.
Тобто, фактично між сторонами виник спір, зокрема, і щодо стягнення заробітної плати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 грудня 2025 року №1-р/25 у справі №1-7/2024 (337/24) за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат) визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, констатувавши, що частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Так, Конституційний Суд зазначив, що визнання законодавцем права працівника на своєчасне отримання винагороди за працю та юридичне регулювання його захисту у спосіб установлення, зокрема, кримінальної відповідальності за умисну невиплату заробітної плати не може компенсувати обмеження доступу працівника до судового захисту, який слід оцінювати з урахуванням потреби в забезпеченні реальної можливості ефективного захисту порушених прав працівника.
Отже, законодавством України визначено, що працівник (сторона, яка перебуває у трудових правовідносинах) має право на отримання заробітної плати за виконану роботу, врегульовано періодичність її виплати (гарантовано одержання винагороди за працю навіть у тих випадках, коли затримка виплати заробітної плати пов`язана з об`єктивними труднощами, що виникають у роботодавця), а також передбачено юридичну відповідальність роботодавця за порушення строків виплати працівникові заробітної плати або виплату не в повному обсязі. Водночас, законодавство України не передбачає кінцевого строку існування обов`язку роботодавця щодо виплати заробітної плати за виконану працівником роботу та інших належних працівникові виплат (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до чинного законодавства, зокрема в разі звільнення), а також не встановлює граничної часової межі, за якою припиняється суб`єктивне право працівника на отримання невиплачених сум заробітної плати. Право працівника на судовий захист у сфері оплати праці не залежить від факту нарахування йому відповідних грошових виплат, тому в разі порушення законодавства про оплату праці працівник зберігає право звернутися до суду про стягнення заробітної плати та інших належних йому виплат.
Установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат без урахування того, що трудові відносини тривають (обов`язку роботодавця щодо своєчасної виплати заробітної плати), обмежує право на своєчасне одержання винагороди за працю, що суперечить частині сьомій статті 43 Конституції України.
Трудові права підлягають захисту в конституційному вимірі. Зокрема, частина сьома статті 43 Конституції України встановлює, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Винагорода за працю безпосередньо пов`язана з людською гідністю та соціальною справедливістю, адже право на винагороду за працю є складовою права на працю і водночас гарантією поваги до людської гідності. Обмеження можливості працівника вимагати належну винагороду за працю в судовому порядку під час дії трудових відносин фактично нівелює цю гарантію.
У сфері трудових відносин працівник перебуває в економічному та організаційному підпорядкуванні від роботодавця. Така підпорядкованість може ускладнити своєчасне звернення до суду для захисту права на оплату праці, тому нерідко працівники утримуються від подання позову під час дії трудових відносин через побоювання тиску, погіршення умов праці чи можливого звільнення.
Таке законодавче регулювання не враховує балансу інтересів сторін у трудових правовідносинах, суперечить принципу рівності та спричиняє юридичну невизначеність, яка позбавляє працівника ефективного захисту гарантованого Конституцією України права на своєчасне одержання винагороди за працю.
У вказаному рішенні Конституційний Суд також наголосив, що якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Враховуючи рішення Конституційного Суду України №1-р/2025 від 11.12.2025 у справі №1-7/2024(337/24), а саме втрату чинності частиною першою ст. 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, суд дійшов висновку про додержання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення невиплачених сум при звільненні, оскільки з моменту ухвалення вказаного рішення застосуванню підлягає попередня редакція названої статті, яка не обмежувала строк звернення до суду із відповідними вимогами.
Стаття 8 Конституції України закріплює визнання та дію принципу верховенства права і роз`яснює його зміст наступним чином: а) як найвищу юридичну силу Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; б) як пряму дію норм Основного Закону країни, що передбачає гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.
Суд має застосувати правовий акт, який має вищу юридичну силу, а саме, норми Конституції України, а не норми закону, оскільки пряме (безпосереднє) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України у цілому або частково.
Суди не мають застосовувати положення законів, які не відповідають Конституції, незалежно від того, чи визнавалися вони Конституційним Судом України неконституційними, тобто закони, що суперечать Конституції України не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними.
Така позиція була висловлена ще Пленумом Верховного Суду України у постанові №9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»: «Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй».
Вказаний правовий висновок викладений у постанові судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.12.2024 справа № 577/6059/25
Також суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції», в якому Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У даній справі суми матеріальних допомог на оздоровлення за 2022-2024 роки, суми одноразової матеріальної допомоги та додаткової матеріальної допомоги, які вказані у наказі про звільнення позивача, не виплачені, а тому ОСОБА_1 звернувся до суду в межах строків, визначених ст. 233 КЗпП України.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Згідно ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.
Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 жовтня 2022 року, справа № 905/857/19, провадження № 12-56гс21, зазначила, що заробітна плата не є відповідальністю в розумінні ст. 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
Із викладеного вбачається, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі ст. 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (ст. 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.
Із урахуванням положень ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.
За таких обставин, роботодавцю необхідно довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.
Відповідачем не надано суду доказів, що порушення зобов`язання щодо розрахунку при звільненні сталося внаслідок ведення бойових дій та дії обставин непереборної сили, що на підставі ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за цим зобов`язанням.
Крім того, враховуючи, що ОСОБА_1 звільнено з посади 22.07.2024, суд вважає, що витяг з протоколу №Ц-54/90 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 24.10.2022, витяг з протоколу №Ц-85/44 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 17.07.2023, витяг з протоколу №Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024, витяг з протоколу №Ц-82/89 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 30.12.2024 та повідомлення АТ «Укрзалізниця» від 04.04.2025 за №5-1.5-25/122-25, долучені представником відповідача до відзиву, на правовідносини із позивачем не впливають та не мають доказового значення при розгляді даної справи.
Відповідач у судовому засіданні наявність у позивача підстав для отримання позивачем невиплачених сум матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки, одноразової матеріальної допомоги згідно п. 8.20 колективного договору та додаткової матеріальної лдопомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті не заперечував.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
За змістом положень ст. 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.
В даному випадку судом встановлено, що відповідач порушив строки виплати належних ОСОБА_1 при звільненні сум матеріальних допомог.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01.01.2022 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2481 грн, ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01.01.2023 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2684 грн., а з 01.01.2024, відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 3028 грн. 
Згідно наданих відповідачем довідок середня заробітна плата ОСОБА_1 складає 19725,32 грн.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в сумі 14886 грн (2481 грн х 6 = 14886 грн), матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік в сумі 16104 грн (2684 грн х 6 = 16104 грн), матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік в сумі 18168 грн (3028 грн х 6 = 18168 грн), одноразової матеріальної допомоги згідно п. 8.20 колективного договору в сумі 98626,20 грн (19725,32 грн х 5 = 98626,20 грн), додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті в сумі 39450,64 грн (19725,32 грн х 2 = 39450,64 грн), а всього 187235,24 грн. В задоволенні решти вимог позову слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Розподіл судових витрат
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України
Позивач відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення заробітної плати.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1872, 35 на користь державного бюджету України.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У постанові Великої Палати від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц наголошено на тому, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 05.01.2026 було укладено договір про надання професійної правничої допомоги з адвокатом Рівнячком Л.С., згідно п.1.1.1-1.1.4., п. 4.1 якого адвокат здійснює необхідний комплекс юридичних дій, пов`язаних з представництвом інтересів ОСОБА_1 під час розгляду Шепетівським міськрайонним судом Хмельницької області цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення невиплачених сум при звільненні, а саме готує позовну заяву, звертається із запитами до органів державної влади, підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності, бере безпосередню участь у судовому засіданні, збирає та надає докази, знайомиться з журналом судового засідання та технічним записом, за необхідності робить зауваження, приймає участь у їх розгляді, здійснює інший комплекс юридичних дій, пов`язаних з виконанням даного договору, за що отримує гонорар в розмірі 6000 грн.
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано: копію договору про надання професійної правничої допомоги від 05.01.2026 та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 05.01.2026 на суму 6000 грн.
Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу є розумнм та співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, підтверджений належними доказами, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -
вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених сум при звільненні – задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1  невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на день подання заяви, в сумі 14886 гривень, невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на день подання заяви, в сумі 16104 гривні, невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 рік у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на день подання заяви, в сумі 18168 гривень, невиплачену одноразову матеріальну допомогу згідно п. 8.20 колективного договору у розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 98626 гривень 60 копійок, невиплачену додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі двох середньомісячних заробітків в сумі 39450 гривень 64 копійки, а всього 187235 (сто вісімдесят сім тисяч двісті тридцять п`ять) гривень 24 копійки.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 (шість тисяч) гривень.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 1872 (одна тисяча вісімсот сімдесят дві) гривні 35 копійок.
В решті позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач:Акціонерне товариство «Українська залізниця», місцезнаходження: вул. Єжи Ґедройця, 5, м. Київ, код ЄДРПОУ 40075815.
Повне судове рішення складено 20 травня 2026 року.

Суддя: Світлана КОЗАЧУК