ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 червня 2026 року
м. Київ

справа № 705/949/22

провадження № 61-7874св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Марченко Наталія Миколаївна,
третя особа- приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Животовська Наталія Георгіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Непокульчицьким Валерієм Саввовичем, на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 серпня 2024 рокуу складі судді Піньковського Р. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 червня 2025 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Животовська Н. Г., приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М., про визнання незаконною нотаріальної дії та застосування наслідків нікчемності заповіту.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній з відповідачкою батько - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, яке складається із: 1/3 частини ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 ; житлового будинку із земельною ділянкою у с. Старі Бабани Уманського району Черкаської області; земельного паю та земельної ділянки на АДРЕСА_2 .

Зазначав, що після смерті батька спадщину прийняли його дружина - ОСОБА_4 (їхня з відповідачкою мати), яка спільно проживала із ним, та він, як особа, що подала відповідну заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Після смерті батька він деякий час проживав разом із матір`ю в будинку у с. Старі Бабани Уманського району Черкаської області, наймав доглядальницю, оскільки  ОСОБА_4 перенесла три інсульти та тяжкий перелом правої руки, не могла самостійно себе обслуговувати, потребувала постійного стороннього догляду. У подальшому за домовленістю із сестрою, вона забрала матір до м. Умані Черкаської області. Через деякий час стосунки із сестрою погіршилися, оскільки вона не дозволяла йому відвідувати матір та бути з нею наодинці.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 . Після смерті матері він подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, на підставі якої приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Животовською Н. Г. була відкрита спадкова справа № 119/2021 до майна померлої.

Вказував, що під час звернення до приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Животовської Н. Г. для оформлення спадщини, він дізнався про наявність заповітувід 23 жовтня 2019 року, складеного на користь  ОСОБА_2 , яка також звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері.

Посилалася на те, що  ОСОБА_4 не могла самостійно підписати заповіт, оскільки права рука у неї не працювала після перенесених неодноразово інсультів та перелому, тому відвідувати приватного нотаріуса Марченко Н. М. мати також не мала змоги, оскільки не могла самостійно ходити.

Зазначав, що відповідно до виписки з медичної картки зафіксовано лікування покійної матері в Уманській міській лікарні Черкаської області у 2013-2014 роках стаціонарно, спочатку від лівобічного інсульту, а потім від більш тяжкої форми інсульту, в результаті чого їй було встановлено діагноз ХДЕП ІІІ ступеня. Відповідно до медичних енциклопедичних понять, такі хворі є фактично непрацездатними і їх соціальна та побутова адаптація різко порушується.

З витягу зі Спадкового реєстру, отриманого ним у приватного нотаріуса, він дізнався, що вказаний заповіт від імені матері посвідчено приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М. 23 жовтня 2019 року за реєстровим № 920. При цьому спадкодавець не підписувала заповіт, а за неї заповіт підписано іншою особою за відсутності свідків, заповіт не був прочитаний вголос.

Посилалася на те, що приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М. при посвідченні заповіту від імені ОСОБА_4 було порушено його форму, тому такий заповіт повинен бути визнаний нікчемним на підставі частини другої статті 215, статті 216, частини першої статті 1257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд: 
- визнати незаконними нотаріальні дії, вчинені приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Марченко Н. М. при посвідченні заповіту 23 жовтня 2019 року, який зареєстрований в реєстрі за № 920, від імені ОСОБА_4 ;
- встановити наявність нікчемності заповіту, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Марченко Н. М. 23 жовтня 2019 року, який зареєстрований в реєстрі за № 920, від імені ОСОБА_4 .

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 лютого 2023 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Прудивуса М. А., про залучення до участі у справі співвідповідача задоволено.
Замінено процесуальний статус третьої особи - приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М. на відповідача у справі.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М. 23 жовтня 2019 року,укладений з порушенням щодо форми його складання та посвідчення, оскільки у порушення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5з (зі змінами та доповненнями) (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій) у спірному заповіті міститься лише посилання на стан здоров`я заповідача без зазначення конкретних фізичних вад хвороби заповідача, які б перешкоджали їй самостійно підписати заповіт, а саме нерухомості правої руки. Крім того, у заповіті відсутній запис про те, що він був прочитаний вголос перед його підписанням та відсутні свідки під час його підписання і посвідчення, що є підставою для застосування положень частини першої статті 1257 ЦК України для висновку про його нікчемність. Водночас оскільки ОСОБА_1 заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, суд вважав, що він обрав неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, що є самостійною підставою для відмови у позові в цій частині.

Районний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання дій приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М. при посвідченні заповіту 23 жовтня 2019 року, який зареєстрований в реєстрі за № 920, від імені ОСОБА_4 незаконними, оскільки при посвідченні оспорюваного заповіту, нотаріус виїхала на місце вчинення нотаріальної дії, а саме за адресою проживання заповідача, про що було зазначено у тексті заповіту. Також нотаріус ознайомила із правовими наслідками недодержання при вчиненні правочину вимог закону, визначила обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які брали участь при посвідченні заповіту. Суд вважав, що нотаріусом не було порушено вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Суд першої інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 04 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 серпня 2024 року в оскаржуваній частині - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що районний суд, правильно застосувавши норми матеріального права та встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про встановлення нікчемності заповіту в мотивувальній частині рішення, оскільки в оспорюваному заповіті є запис про те, що такий заповіт був підписаний іншою особою у зв`язку зі станом здоров`я заповідача, записаний нотаріусом на прохання заповідача у зв`язку із хворобою останньої, але в ньому не вказано, що такий заповіт був прочитаний вголос заповідачем перед його підписанням. Відсутність вказаної обставини в тексті заповіту, що прямо передбачено Порядком вчинення нотаріальних дій, є підставою для висновку про те, що даний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Суд апеляційної інстанції вважав правильними висновки районного суду про підтвердження в мотивувальній частині рішення доводів нікчемності заповіту, що узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 серпня 2024 року в апеляційному порядку оскаржувалося лише в частині виключення з мотивувальної частини рішення суду висновку про встановлення нікчемності заповіту. В іншій частині рішення районного суду в апеляційному порядку не оскаржувалося і не переглядалося, про що зазначено у мотивувальній частині постанови апеляційного суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник  ОСОБА_2 - адвокат Непокульчицький В. С., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 серпня 2024 року, постанову Черкаського апеляційного суду від 04 червня 2025 рокузмінити шляхом виключення із мотивувальної частини рішень висновку про встановлення нікчемності заповіту, посвідченого 23 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М.за реєстровим № 920, від імені ОСОБА_4 ; в іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2025 року касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Непокульчицьким В. С., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі; витребувано цивільну справу із суду першої інстанції; роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У липні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Непокульчицьким В. С., мотивована тим, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 у зв`язку із обранням ним неналежного способу захисту його прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 

Проте суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що, відмовляючи у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав, суд не перевіряє доводи сторін в частині висновку щодо нікчемності заповіту, не підтверджує і не спростовує їх. Отже, суди попередніх інстанцій зробили помилкові висновки про нікчемність заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Марченко Н. М. 23 жовтня 2019 року за реєстровим № 920, від імені ОСОБА_4 , оскільки відповідний аналіз має бути зроблений в мотивувальній частині судового рішення у випадку звернення позивача до суду з позовом, який відповідатиме належному способу захисту порушених прав.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник  ОСОБА_2 - адвокат Непокульчицький В. С., вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 520/11797/16-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17, від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20, від 29 січня 2024 року у справі № 756/14304/15-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На випадок своєї смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М. 23 жовтня 2019 року за реєстровим № 920, згідно з якимусе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належатиме їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (том 1, а. с. 156).

У тексті заповіту нотаріусом роз`яснено, що заповіт складено зі слів заповідача, з урахуванням її дійсних намірів, на її усне прохання, за допомогою загальноприйнятих технічних засобів об 13 год 35 хв. У зв`язку із тим, що ОСОБА_4 за станом здоров`я не може власноручно підписати заповіт, на її особисте прохання в її присутності текст заповіту підписала ОСОБА_5 на дому, за адресою: АДРЕСА_3 , об 15 год 25 хв. У заповіті вказано про те, що особі, яка підписує заповіт, роз`яснено зміст статті 1255 ЦК України про те, що вона не має права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складання заповіту та його змісту, скасування або зміни заповіту. Заповіт містить інформацію про те, що заповіт складено і записано в двох примірниках, що мають однакову силу, один із яких залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса, а другий примірник, викладений на бланку нотаріальних документів, видається заповідачу. У графі «підпис» наявний підпис ОСОБА_5 . У заповіті є посилання на місце та дату його підпису та вказано, що цей заповіт посвідчено приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М. Заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_4 у зв`язку із хворобою останньої, за її дорученням, у її та нотаріуса присутності текст заповіту підписано ОСОБА_5 . Нотаріусом у бланку заповіту вказано, що особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено. Особу ОСОБА_5 , яка підписала заповіт у присутності нотаріуса, встановлено, її дієздатність перевірено, справжність її підпису нотаріус засвідчує.

Відповідно до витягу зі справи № 02-33 том № 2 Черкаського обласного державного нотаріального архіву щодо реєстру для реєстрації нотаріальних дій, який вівся приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М. за період з 28 серпня 2019 року за № 693 до 20 грудня 2019 року за № 1163, за номерами нотаріальної дії за № 920 та № 921, наявні записи про те, що: щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за яку розписувалася ОСОБА_5 , вчинено п`ять нотаріальних дій, за що стягнуто певну суму коштів, зокрема, 23 жовтня 2019 року складено заповіт, посвідчений на дому на АДРЕСА_3 об о 15 год 35 хв у зв`язку зі станом здоров`я заповідача, з одночасним засвідченням справжності підпису ОСОБА_5 (том 1, а. с. 203-205).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 25 серпня 2021 року Уманським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, актовий запис про смерть № 740 (том 1, а. с. 14).

27 вересня 2021 року приватним нотаріусомУманського районного нотаріального округу Черкаської областіЖивотовською Н. Г. заведено спадкову справу № 119/2021 (номер у спадковому реєстрі 68370527) щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 27 вересня 2021 року № 66596395 (том 1, а. с. 18).

14 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Животовської Н. Г. із заявою про попередження видачі на підставі заповіту свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки він має намір оскаржити вказаний заповіт (том 1, а. с. 21).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Непокульчицьким В. С., підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині відповідають не повністю.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див.: пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18)).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс1), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-84гс20) та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19), від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21) (пункт 148)).

Крім цього, у пункті 142 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі  № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) вказано, що неналежність та неефективність заявленого позивачем способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, спірні правовідносини стосуються захисту спадкових прав позивача, як спадкоємця за законом, пов`язаних із наявністю заповіту, складеного на ім`я відповідачки, посвідченого 23 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М. за реєстровим № 920, від імені ОСОБА_4 .

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див.: постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див.: постанову Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див.: постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див.: постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див.: постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України дає підстави для висновку, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див.: постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Натомість, нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див.: постанову Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22) та постанову Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вимогою про встановлення нікчемності заповіту, посвідченого 23 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М.за реєстровим № 920, від імені ОСОБА_4 , посилався на те, що оспорюваний заповіт не відповідає вимогам ЦК України щодо форми та порядку його посвідчення.

Установивши, що позивач заявив лише вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав обрання неналежного способу захисту його прав.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права, чи інтересу. Отже, вимоги ОСОБА_1 про встановлення нікчемності заповіту не підлягають задоволенню, оскільки позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту, застосування якого не призводить до реального поновлення його порушених прав.

Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 16 червня 2021 року у справі № 620/564/19 (провадження № 61-6254св21), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (провадження № 61-10983св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 498/606/17 (провадження № 61-545св20), від 13 січня 2022 року у справі № 723/4307/20 (провадження № 61-10830св21), від 06 лютого 2023 року у справі № 675/1611/21 (провадження № 61-12314св22), від 21 вересня 2023 року у справі № 471/284/22 (провадження № 61-7944св23), від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21 (провадження № 61-4349св23) про встановлення нікчемності заповіту, а також Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

При цьому суди, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , встановили, разом з тим, нікчемність заповіту, посвідченого 23 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Марченко Н. М.за реєстровим № 920, від імені ОСОБА_4 , з підстав порушення вимог щодо його посвідчення, а саме: оспорюваний заповіт був підписаний іншою особою у зв`язку зі станом здоров`я заповідачки, записаний нотаріусом на прохання заповідачки у зв`язку із хворобою останньої, але в ньому не вказано, що такий заповіт був прочитаний вголос заповідачем перед його підписанням, під час його посвідчення були відсутні свідки.

Разом із цим, неправильно застосувавши до спірних правовідносин правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18),суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що у зв`язку із відмовою в позові з наведених вище підстав, суд не перевіряє доводи сторін в частині висновку щодо нікчемності заповіту, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений в мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду з позовом, який відповідатиме належному способу захисту порушених прав, зокрема, при вирішенні спору щодо правових наслідків недійсного правочину.

Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, якщо одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див.: пункти 53-54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69-70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)).

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильного висновку про відмову у задоволенні позову, проте зробили передчасний висновок про нікчемність оспорюваного заповіту з підстав порушенням вимог щодо його посвідчення.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03 липня 2024 року у справі № 613/688/20 (провадження № 61-13070св23).

Відтак, доводи касаційної скарги  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Непокульчицьким В. С.,підтвердилися під час касаційного перегляду справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша та четверта статті 412 ЦПК України).

Оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи, проте допустили помилку в застосуванні норм матеріального права, а необхідності встановлювати додаткові обставини та оцінювати докази у справі немає, то колегія суддів, ураховуючи положення статті 400, частини четвертої статті 412 ЦПК України, вважає за можливе касаційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а саме виключити посилання на нікчемність оспорюваного заповіту з підстав порушенням вимог щодо його посвідчення, як підставу для відмови у задоволенні позову, а у решті - залишити без змін.

При цьому, оскільки зміна мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень не вплинула на обсяг вирішених позовних вимог, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України суд касаційної інстанції не здійснює.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Непокульчицьким Валерієм Саввовичем, задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 серпня 2024 рокута постанову Черкаського апеляційного суду від 04 червня 2025 рокузмінити, виключити з їх мотивувальних частин посилання судів на нікчемність заповіту.

У решті рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 серпня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 червня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк