Справа №127/14626/26 
Провадження №1-кп/127/377/26 

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 , 
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.04.2026 за № 12026020010000402, за обвинуваченням: 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Лукашівка Літинського району Вінницької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу статті 89 Кримінального кодексу України раніше несудимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 308 Кримінального кодексу України, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , перебуваючи під диспансерним наркологічним спостереженням з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів – синдром залежності», тобто будучи хворим на наркоманію, 27.11.2018 розпочав проходження замісної підтримувальної терапії (далі - ЗПТ) у Комунальному некомерційному підприємстві «Центр терапії залежностей «Соціотерапія» Вінницької обласної ради», під час якої за призначенням лікаря-нарколога отримував препарати ЗПТ – метадон, який включено до Списку № 1 «Наркотичні засоби, обіг яких обмежено» Таблиці II Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 № 770.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-1Х, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, у зв`язку з чим враховуючи особливу небезпеку воєнного стану для пацієнтів з психічними розладами, складну епідемічну ситуацію, значне погіршення транспортного сполучення та керуючись загальними рекомендаціями МОЗ України та Міноборони України, щодо обмеження контактів з іншими людьми та перебування значної кількості людей в одному місці прийнято рішення в рамках Наказу МОЗ від 27.03.2021 № 200 про отримання препарату безпосередньо з місця надання ЗПТ.
Зокрема, у період з 27.11.2018 і до 30.01.2023, ОСОБА_4 отримував для прийому препарати, які містять наркотичний засіб метадон, у Комунальному некомерційному підприємстві «Центр терапії залежностей «Соціотерапія», тобто проходить лікування від наркоманії.
Продовжуючи отримувати в КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» наркотичний лікарський препарат «Tab. Metadone ZN», ОСОБА_4 у невстановлений в ході досудового розслідування час, але не пізніше 25.07.2022 вирішив шахрайським шляхом заволодіти наркотичними засобами, для чого звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Замісна підтримувальна терапія», для залучення його до ЗПТ.
25.07.2022 ОСОБА_4 , у невстановлений в ході досудового розслідування час, прибув до медичного центру Товариства з обмеженою відповідальністю «Замісна підтримувальна терапія», що за адресою: м. Вінниця, вул. Оводова, 29, прим. літ. «А» (прим. № 3), де на прийомі у лікаря-психіатра ОСОБА_5 , перед включенням його до лікування із використанням препаратів ЗПТ повідомив їй недостовірну інформацію про те, що у інших закладах охорони здоров`я він не отримує лікування ЗПТ, після чого підписав Інформовану згоду на участь у ЗПТ із застосуванням препарату метадон, уклав Угоду про надання медичних послуг, а також підписав Інформаційний лист хворого або особи, яка здійснює за ним догляд, про правила поводження з препаратами наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, недопущення їх використання не за медичним призначенням.
В Угоді про надання медичних послуг ОСОБА_4 зазначив, що на момент звернення до ТОВ «Замісна підтримувальна терапія» він не перебуває на лікуванні в іншому медичному закладі, де йому призначено наркотичні та психотропні лікарські засоби, зобов`язавшись при цьому під час лікування у даному закладі не звертатись на лікування в інші медичні заклади, з метою призначення йому наркотичних та психотропних лікарських засобів. Тим самим ОСОБА_4 приховав відомості про своє лікування в КНП «ЦТЗ «Соціотерапія», де йому вже призначені наркотичні лікарські засоби та він фактично отримував необхідне лікування, тобто ввів у оману лікаря-психіатра ТОВ «Замісна підтримувальна терапія» ОСОБА_5 .
В подальшому, достовірно знаючи про спрощений порядок функціонування програми ЗПТ та відсутність єдиної бази даних пацієнтів, які на ній перебувають, у невстановленому в ході досудового розслідування місці, невстановлену дату та час, але не пізніше 25.07.2022, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на незаконне заволодіння зазначеним наркотичним засобом шляхом шахрайства.
Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на заволодіння наркотичним засобом шахрайським шляхом без мети збуту, в період часу з 25.07.2022 по 07.10.2022, знаходячись в приміщенні медичного центру ТОВ «Замісна підтримувальна терапія», що за адресою: м. Вінниця, вул. Оводова, 29, прим. літ. «А» (прим. № 3), шляхом шахрайства і введення в оману лікаря-психіатра ОСОБА_5 у невстановлений в ході досудового розслідування час отримав від останньої наркотичний лікарський засіб «Tab. Metadoni» та «Tab. Metafini», 25 мг, який в подальшому використав на власний розсуд, а саме: 
-25.07.2022 – 4 таблетки курсом на один день у добовій дозі препарату 100 мг; 
-26.07.2022 – 4 таблетки курсом на один день у добовій дозі препарату 100 мг;
-27.07.2022 – 4 таблетки курсом на один день у добовій дозі препарату 100 мг;
-28.07.2022 – 4 таблетки курсом на один день у добовій дозі препарату 100 мг;
-05.08.2022 – 4 таблетки курсом на один день у добовій дозі препарату 100 мг;
-06.08.2022 – 8 таблеток курсом на два дні у добовій дозі препарату 100 мг;
-08.08.2022 – 4 таблетки курсом на один день у добовій дозі препарату 100 мг;
-16.08.2022 – 4 таблетки курсом на один день у добовій дозі препарату 100 мг;
-18.08.2022 – 4 таблетки курсом на один день у добовій дозі препарату 100 мг;
-19.08.2022 – 16 таблеток курсом на чотири дні у добовій дозі препарату 100 мг;
-23.08.2022 – 4 таблетки курсом на один день у добовій дозі препарату 100 мг;
-26.08.2022 – 6 таблеток курсом на три дні у добовій дозі препарату 50 мг;
-07.10.2022 – 12 таблеток курсом на три дні у добовій дозі препарату 100 мг.
Ураховуючи вищезазначене, ОСОБА_4 шляхом обману лікаря-психіатра ТОВ «Замісна підтримувальна терапія» ОСОБА_5 , в період часу з 25.07.2022 по 07.10.2022, шахрайським шляхом заволодів наркотичним засобом метадон загальною масою 1,95 г.
Обвинувачений  ОСОБА_4  у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин викладених в обвинувальному акті. 
Допит обвинуваченого в судовому засіданні був проведений відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.
Відповідно до частини третьої статті 26 КПК на підставі заявлених сторонами кримінального провадження клопотань, суд дослідив й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:
-копію медичної карти амбулаторного хворого № 33 на ім`я ОСОБА_4 , зі змісту якої випливає, що останній перебував на замісній терапії;
-копію заяви ОСОБА_4 на ім`я директора медичного центру ТОВ «Замісна підтримувальна терапія» від 06.08.2022 про отримання наркотичних засобів, психотропних речовин та/або прекурсорів і виконання призначень лікаря;
-копію інформованої згоди на участь у замісній підтримувальній терапії із застосуванням препарату «метадон» ОСОБА_4 від 25.07.2022;
-копію угоди про надання медичних послуг між МЦ ТОВ «Замісна підтримувальна терапія» та ОСОБА_4 від 25.07.2022;
-копії медичної документації на ім`я ОСОБА_4 , оформленої у МЦ ТОВ «Замісна підтримувальна терапія»;
-копії журналів реєстрації амбулаторних пацієнтів за 2022 рік, які відвідували лікаря ОСОБА_5 ;
-копію листка призначень, який містить записи за період з 25.07.2022 по 08.10.2022 про призначення лікарем ОСОБА_5 «Tab. Metadone ZN» по 100 мг на день, та виконання призначень ОСОБА_4 ;
-копію журналу обліку препаратів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я для виконання призначень лікаря в стаціонарних умовах в кабінетах ЗПТ МЦ ТОВ «Замісна підтримувальна терапія», що розпочатий 11.07.2022; 
-копію медичної документації на ім`я ОСОБА_4 , отриману КНП «ЦТЗ «Соціотерапія», щодо участі ОСОБА_4 у ЗПТ із застосуванням препарату метадон, початок якої датований 27.11.2018.
Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.
Як суд зазначив вище, судовий розгляд був проведений відповідно до приписів частини третьої статті 26 КПК в межах питань, які були ініційовані перед судом. В межах ініційованих питань суд здійснив допит обвинуваченого згідно з приписами статті 351 КПК. В ході зазначеного допиту обвинувачений надав чіткі та послідовна показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння.
Наведені вище показання обвинуваченого узгоджуються з наданими суду стороною обвинувачення письмовими документами. Зокрема, як суд зазначив вище, прокурор надав суду матеріали з КНП «ЦТЗ «Соціотерапія», щодо участі ОСОБА_4 у ЗПТ із застосуванням препарату метадон, початок якої датований 27.11.2018. Також прокурор надав суду матеріали МЦ ТОВ «Замісна підтримувальна терапія» щодо участі ОСОБА_6 у ЗПТ із застосуванням препарату метадон, початок якої датований 25.07.2022.
Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого, суд має використовувати приписи Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» (далі – Закон № 60/95-ВР), Перелік наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2000 за № 770 (далі – Перелік).
Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 60/95-ВР обіг наркотичних засобів, психотропних речовин, включених до таблиці I Переліку, допускається лише в цілях, передбачених статтями 15, 19 та 20 цього Закону.
Відповідно до частини другої статті 12 Закону № 60/95-ВР обіг наркотичних засобів, психотропних речовин, включених до таблиць II і III Переліку, допускається для використання у медичній практиці за призначенням лікаря, а також у цілях, передбачених статтями 19, 20 та 23 цього Закону.
Відповідно до статті 19 Закону № 60/95-ВР визначений обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, а також рослин, що містять наркотичні засоби та психотропні речовини, в експертній і оперативно-розшуковій діяльності.
Статтею 20 Закону № 60/95-ВР визначена діяльність з використання наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, а також рослин, що містять наркотичні засоби та психотропні речовини, у навчальних цілях, освітній, науковій та науково-технічній діяльності.
А статтею 23 Закону № 60/95-ВР визначене використання наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у ветеринарній медицині.
Зі змісту визначення, наданого у частині першій статті 1 Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» (далі – Закон № 62/95-ВР), незаконний обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів - діяння з: культивування рослин, включених до Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, розроблення, виробництва, виготовлення, зберігання, перевезення, пересилання, придбання, збуту, ввезення на територію України, вивезення з території України, транзиту через територію України, використання, знищення наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, що здійснюються з порушенням законодавства про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори.
Згідно з роз`ясненнями, наданими в абзаці шостому пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі – ВС) № 4 від 26.04.2002 «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» (далі – Постанова № 4) незаконним придбанням наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів необхідно вважати їх купівлю, обмін на інші товари або речі, прийняття як плати за виконану роботу чи надані послуги, позики, подарунка або сплати боргу, привласнення знайденого. 
Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 6 Постанови № 4 відповідальність за викрадення, привласнення, вимагання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, обладнання, призначеного для виготовлення цих засобів, речовин та їх аналогів, а також прекурсорів, за заволодіння ними шляхом шахрайства чи зловживання службової особи своїм службовим становищем настає відповідно за статтями 308, 313, 312 КК у разі умисного незаконного їх вилучення будь-яким із цих способів з підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності чи в окремих громадян, у тому числі вилучення наркотиковмісних рослин або їх частин із земельних ділянок господарств чи громадян до закінчення збирання врожаю. При цьому не має значення, правомірно чи незаконно особа володіла наркотичним засобом, психотропною речовиною, їх аналогом чи прекурсором або вирощувала наркотиковмісні рослини, які стали предметом незаконного вилучення. 
У абзаці першому пункту 7 Постанови № 4 ВС роз`яснив, що за змістом частин першої і другої статті 308, частини першої статті 313, частин першої і другої статті 312 КК відповідальність за викрадення наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, обладнання, призначеного для їх виготовлення, або прекурсорів настає у випадках протиправного таємного чи відкритого, у тому числі із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, або з погрозою застосування такого насильства (за винятком викрадення в такий спосіб обладнання), вилучення їх у юридичних чи фізичних осіб, які володіють ними як законно, так і незаконно (крадіжка, грабіж).
Як на момент вчинення інкримінованих ОСОБА_4 діянь, так і на час розгляду кримінального провадження судом, метадон (фенадон) включений до списку № 1 таблиці ІІ як наркотичний засіб, обіг якого обмежений. Отже, суд враховує, що діяння обвинуваченого, які є предметом судового дослідження у цьому кримінальному провадженні, не були зумовлені виконанням приписів статей 19, 20 та 23 Закону № 60/95-ВР. При цьому суд враховує, що ОСОБА_4 на час звернення до МЦ ТОВ «Замісна підтримувальна терапія» вже отримував відповідну медичну терапію в КНП «ЦТЗ «Соціотерапія».
Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_4 шляхом обману лікаря-психіатра МЦ ТОВ «Замісна підтримувальна терапія» ОСОБА_5 , тобто шляхом шахрайства, у період з 25.07.2022 по 07.10.2022 заволодів наркотичним засобом – метадоном, загальною масою 1,95 г, що відповідно до таблиці № 1 наказу МОЗ України № 188 від 01.08.2000 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу», є великим розміром.
Враховуючи викладене, суд вважає, що діяння ОСОБА_4 за фактом отримання замісної підтримуючої терапії у МЦ ТОВ «Замісна підтримувальна терапія» у період з 25.07.2022 по 07.10.2022 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 308 КК, за ознаками заволодіння наркотичними засобами шляхом шахрайства, кваліфікуючою ознакою якого є заволодіння наркотичними засобами у великих розмірах. 
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі – Постанова № 7), згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого – особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зауважив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» згідно з висновком ВС означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 Постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття – це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).
У постанові від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19) ВС зауважив, що щире каяття – це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями.
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив умисний тяжкий злочин у сфері обігу наркотичних засобів та психотропних речовин. Суд також враховує, що обвинувачений винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаявся, висловивши щирий жаль та осуд своєї поведінки. 
Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.
Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.
Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.
Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах від 5 до 10 років.
Суд вже зазначив вище, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. У ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні. Натомість, враховуючи обставини справи, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому мінімально допустимий строк кримінального покарання.
Вирішуючи питання щодо доцільності застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд вважає за доцільне зауважити таке.
Відповідно до роз`яснень, наданих у абзаці четвертому пункту 17 Постанови № 7 слідує, що у разі якщо додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то воно застосовується лише до тих осіб, які обіймали посади чи займалися діяльністю, з якими було пов`язано вчинення злочину. До інших осіб, які були співучасниками злочину, не пов`язаного з їх діяльністю чи займаною посадою, додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю не застосовується з наведенням у вироку відповідних мотивів. У такому випадку посилатися на статтю 69 КК не потрібно. 
У постанові від 04.09.2023 (справа № 404/2081/22) ВС зауважив, що згідно з положеннями статті 55 КК у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачена можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.
Отже, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, а саме позбавленням права обіймати посади, що надають доступ до наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів. 
Вирішуючи питання щодо доцільності застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд вважає за доцільне зазначити таке.
Згідно з роз`ясненнями, наданими у пункті 19 Постанови № 7, вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини.
У постанові від 28.04.2020 (справа № 133/2968/18) ВС зауважив, що при застосуванні конфіскації майна в кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».
Згідно з положеннями статті 59 КК покарання у виді конфіскації майна встановлюється, зокрема за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, і може бути призначене лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.
Санкція кримінального закону (частина друга статті 308 КК) передбачає безальтернативне призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна. 
Разом з тим, суд враховує висновок ВС, викладений у постанові від 21.02.2024 (справа № 686/11385/21), відповідно до якого корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах четвертою та п`ятою статті 12 КК, якщо його вчинено з корисливих спонукань. При цьому ВС зазначив, що під корисливими спонуканнями потрібно розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди. Вирішуючи питання щодо доцільності призначення засудженому додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 02.07.2024 (справа № 686/12120/22) та у постанові від 07.12.2022 (справа № 180/620/20).
За результатами судового розгляду суд встановив, що ОСОБА_4 вчинив інкриміновані йому діяння за відсутності корисливого мотиву. Тому правові підстави для застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна відсутні.
Суд вважає також за доцільне звернути увагу на висновок, викладений у постанові ВС від 22.01.2020 (справа № 463/2772/19), щодо формулювання резолютивної частини вироку суду. Зокрема, у наведеній постанові ВС зауважив, що з урахуванням того, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку навів належні мотиви щодо призначення засудженому основного покарання, від відбування якого він звільнений з випробуванням, а також необхідності призначення йому додаткового покарання, то за цих обставин, сформульоване у резолютивній частині рішення про застосування положень статті 75 КК (щодо її застосування до основного покарання) не є таким, що може викликати сумніви під час виконання вироку, щодо чого безпідставно зробив уточнення в ухвалі суд апеляційної інстанції. У зв`язку з цим ВС дійшов висновку про необхідність виключення з ухвали апеляційного суду уточнення щодо звільнення на підставі статті 75 КК засудженого від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Хоча у наведеній постанові ВС зроблений висновок про формулювання застосування приписів статті 75 КК, суд вважає за можливе зроблені висновки покласти в основу мотивування ухваленого судом рішення щодо викладу резолютивної частини вироку суду, оскільки у резолютивній частині судового рішення має бути чітко зазначене покарання, яке призначене особі. Відсутність посилання на призначення відповідного покарання у резолютивній частині судового рішення (вироку) за умови належного мотивування такого рішення у мотивувальній частині свідчить про те, що судом такий вид покарання не призначений.
На необхідність застосування граматичного способу тлумачення при постановленні вироку звертав увагу ВС в постанові від 06.07.2017 (справа № 364/8/16-к).
У постанові від 02.02.2022 (справа № 344/16025/18) ВС зауважив, що рішення суду про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути чітко і ясно сформульоване в резолютивній частині вироку для того, щоб не виникало жодних сумнівів під час його виконання. Якщо в санкції статті Особливої частини КК визначено характер посади або вид (рід) діяльності, то формулювання покарання у вироку має точно відповідати змісту цієї санкції. Якщо ж покарання у санкції зазначене в загальній формі (наведене у формулюванні, що використовується у статті 55 КК), суд повинен конкретизувати правову заборону і точно зазначити (описати, окреслити) у вироку характер та коло тих посад або вид (рід) тієї діяльності, права обіймати які чи займатися якою він позбавляє засудженого. Більше того, покарання має формулюватися таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь-якій галузі (сфері), а також був позбавлений можливості обіймати такі посади або займатися такою діяльністю, які за змістом (характером) і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення.
Хоча зазначений висновок ВС сформульований в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд вважає, що останній може бути застосований у цьому кримінальному провадженні в частині надання відповідей щодо недоцільності зазначення у резолютивній частині вироку посилання на те, що обвинуваченій додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, призначене не було. 
У постанові від 08.09.2024 (справа № 750/9436/22) ВС зазначив, що кримінальний процесуальний закон не передбачає обов`язку для суду першої інстанції зазначати в резолютивній частині вироку про право обвинуваченого заявити клопотання про його етапування до суду апеляційної інстанції.
Хоча цей висновок ВС зроблений не в частині призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією кримінального закону, однак суд вважає, що він також може бути застосований у цьому кримінальному провадженні, оскільки ВС зазначив про вимоги до резолютивної частини судового рішення у кримінальному провадженні.
Отже, аналізуючи наведені вище приписи, суд дійшов до переконання, що зазначення у резолютивній частині вироку суду посилання на те, що такий вид додаткового покарання як конфіскація майна не призначається (без конфіскації майна), буде зайвим. 
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням суд бере до уваги висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Як вже суд зазначив вище, ВС зауважував, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченого, те, що він винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав, у вчиненому розкаявся. Тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.
Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.
Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує обставини, встановлені під час судового розгляду, які наведені вище, та вважає за можливе встановити обвинуваченому тривалий іспитовий строк.
Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також бере до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому для реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_4 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК. 
Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.
Питання щодо речових доказів має бути вирішене відповідно до положень статті 100 КПК.
Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд 

УХВАЛИВ:

Визнати  ОСОБА_4  винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 308 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, що надають доступ до наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, строком 3 (три) роки.
Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду. 
Строк відбування додаткового покарання у виді позбавленням права обіймати посади, що надають доступ до наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Речові докази:
- завірені копії документів щодо отримання ОСОБА_4 наркотичного засобу за програмою замісною терапії у КПН «ЦТЗ «Соціотерапія», які знаходяться у матеріалах кримінального провадження, – залишити у справі.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. 

Суддя: