ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/42708/24 Суддя першої інстанції: Скрипка І.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Файдюка В.В.
суддів: Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,
при секретарі Масловській К.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної охорони України про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :
У вересні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної охорони України (далі - відповідач, УДО України) про:
- визнання протиправною бездіяльності УДО України щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з травня 1998 року по 20 квітня 2021 року;
- зобов`язання УДО України донарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з травня 1998 року по 20 квітня 2021 року включно з урахуванням січня 1998 року, квітня 2000 року, січня 2008 року та березня 2018 року як базових місяців (місяців, зазначення індексу споживчих цін в якому примається за 1 або 100%);
- зобов`язання УДО України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - за період з травня 1998 року по день фактичної виплати індексації.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.06.2025 позов залишено без розгляду на підставі пунктів 7 та 8 частини першої статті 240 КАС України у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Такий висновок суду обґрунтований тим, що, починаючи з 19.07.2022 обмежено трьома місяцями строк звернення до суду із позовом про вирішення трудового спору в частині виплати всіх сум, які належали працівникові при звільненні, який був продовжений на час дії карантину, який, у свою чергу, скасований постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 з 01.07.2023. Відтак, за висновками суду, звернення до суду із вказаним позовом 05.09.2024 мало місце поза межами встановленого статтею 233 Кодексу законів про працю України строку, а викладені у заяві про його поновлення причини є неповажними.
Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано численну практику Верховного Суду в аналогічній категорії справ, за якою до правовідносин, які виникли до 19.07.2022, не поширюється тримісячний строк звернення до суду.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу УДО України просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Свою позицію обґрунтовує тим, що судом правильно застосовані норми процесуального права, що апелянтом не спростовано.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2026 продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 12.05.2026.
У судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній мотивів і підстав.
Представники відповідача наполягали на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 16.04.1995 по 20.04.2021 проходив службу в УДО України, з якої звільнений у запас Служби безпеки України згідно з підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) відповідно до наказу УДО України від 20.04.2021 №251-ос/дск «Про особовий склад».
Представник позивача звернувся до відповідача із адвокатським запитом від 19.06.2024, в якому просив, зокрема, надати інформацію, чи проводилася індексація грошового забезпечення за період проходження служби, базові місяці для її нарахування.
Листом від 17.07.2024 №2/6-2096 представнику позивача надано запитувану інформацію.
У серпні 2024 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення з травня 1998 року по 20.04.2021 включно з урахуванням січня 1998 року, квітня 2000 року, січня 2008 року та березня 2018 року як базових місяців.
Листом від 21.08.2024 №20-1734-2024 УДО України повідомило адвоката Чучковську О.В. про те, що базові місяці визначалися відповідно до чинного законодавства, а індексація за період з січня 2016 року по березень 2021 року не виплачувалася, а за квітень 2021 року нарахована та виплачена з урахуванням базового місяця березень 2018 року.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.05.2025 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху з підстав пропуску останнім строку звернення до суду, передбаченого частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції, чинній з 19.07.2022, та запропоновано подати заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин його пропуску з наданням суду на їх підтвердження відповідних доказів, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині ухвали.
На виконання вимог ухвали суду позивачем було направлено на адресу суду першої інстанції заяву про поновлення строку звернення до суду, яка обґрунтована посиланням на практику Верховного Суду щодо застосування положень частини першої статті 233 КЗпП України щодо правовідносин, які виникли до 19.07.2022.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.06.2025 позовну заяву залишено без розгляду на підставі пунктів 7 та 8 частини першої статті 240 КАС України з підстав, наведених вище.
Надаючи оцінку відповідним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів з урахуванням доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне зазначити таке.
Приписи частини першої статті 122 КАС України визначають, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
За правилами частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Аналіз наведених норм свідчить, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У свою чергу, Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22 сформулював висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частини п`ятої статті 122 КАС України.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Водночас, Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)…».
Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Вирішуючи питання застосування указаних правових норм у своєму взаємозв`язку з огляду на набрання чинності Законом №2352-ІХ, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 прийшов до висновку, що аналіз наведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності 19.07.2022 Законом №2352-ІХ положення статті 233 КЗпП України у попередній редакції втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію цієї статті 233 КЗпП України.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону №2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ).
Такий правовий підхід застосовано також і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23.
Окрім викладеного суд касаційної інстанції у згаданій вище постанові у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 наголосив на тому, що слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 з 24:00 год 30 червня 2023 року скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 (термін якого неодноразово продовжувався).
Отже, у зв`язку з відміною карантину на території України з 24:00 год 30 червня 2023 року не існує підстав для застосування приписів пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України.
Водночас, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, вирішуючи питання щодо застосування наслідків відміни карантину, прийшла до висновку що, з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01.07.2023.
У підсумку суд касаційної інстанції у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 прийшов до висновку про необхідність застосування статті 233 КЗпП України у наступні способи:
- якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону №2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ);
- з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01.07.2023.
Указана позиція Верховного Суду щодо застосування положень статті 233 КЗпП України (у редакціях до та після 19.07.2022) є послідовною.
Отже, висновки суду першої інстанції про те, що строк звернення до суду у цій справі визначається статтею 233 КЗпП України в редакції, чинній на день звернення позивача до суду, спростовуються правовою позицією Судової палати, оскільки до спірних правовідносин, що виникли до 19.07.2022 (а саме з травня 1998 року по 20.04.2021), підлягають застосуванню положення цієї статті у попередній редакції, яка не передбачала обмеження строку звернення до суду, що узгоджується з усталеною позицією Верховного Суду (постанови, зокрема, від 01.05.2026 у справі №380/19954/24, від 30.04.2026 у справі №160/20804/22).
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що строк звернення до суду з позовом щодо оскарження ненарахування та невиплати чи правильності нарахування і виплати індексації грошового забезпечення за 1998-2021 роки встановлюється положеннями статті 233 КЗпП України у редакції до 19.07.2022, яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком.
З огляду на зазначене, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі пунктів 7 та 8 частини першої статті 240 КАС України є помилковими.
У контексті наведеного судовою колегією враховується, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.
Із змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція статті 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що пункт 1 статі 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.
У рішеннях від 13.01.2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28.10.1998 у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини зазначив про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яке виявилося в надто суворому тлумаченні внутрішніми судами процесуальної норми, що позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. 
Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, дають підстави для висновку, що помилково постановлена оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини третьої статті 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про залишення позовної заяви без розгляду не було правильно застосовано норми процесуального права, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити - ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 123, 240, 242-244, 250, 308, 310, 312, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити. 
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 17 червня 2025 року - скасувати.
Справу направити до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.
Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя В.В. Файдюк 

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев

Повне судове рішення виготовлено 14 травня 2026 року.