Справа № 2-н-163/09 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П. 
Провадження № 22-ц/811/553/26 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді: Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю секретаря Костюк С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 січня 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, у якій просив суд зобов`язати Дрогобицький відділ державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (в подальшому – «Дрогобицький ВДВС») зняти арешт з усього нерухомого майна боржника ОСОБА_1 , який накладений в рамках виконавчого провадження відкритого на підставі постанови про відкриття відкриття виконавчого провадження від 28.07.2010 року. 
Вимоги скарги обґрунтовувалися тим, що ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса з метою оформлення відповідних документів для продажу земельного паю, однак йому повідомили, що у державному реєстрі речових прав міститься архівний запис про накладення арешту на все його майно, наявність якого стверджується відповідною інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав від 28.11.2025 року.
Дійсно, Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 16.04.2009 року було видано судовий наказ №2-н-163 на підставі якого з заявника мали стягнути 313 316 грн. 19 коп. заборгованості по кредитному договору на користь Дрогобицької філії AT «Укрінбанк».
28.07.2010 року відділом державної виконавчої служби Дрогобицького міського управління юстиції у Львівській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з одночасним накладанням арешту на все його майно. При чому копія постанови про відкриття виконавчого провадження зберіглась лише у сервісному центрі МВС 4642, тоді як виконавчою службою йому було повідомлено, що матеріали виконавчого провадження на даний час вже знищені.
28.05.2011 року державним відділом державної виконавчої служби Дрогобицького міського управління юстиції у Львівській області, було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», проте арешт накладений на все майно заявника знято не було.
Вважає дану бездіяльність Дрогобицького ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Львівській області протиправною та такою, що порушує його права (а.с. 1-3).
Оскаржуваною ухвалою скаргу задоволено.
Зобов`язано Дрогобицький відділ державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції вчинити дії щодо зняття арешту з усього належного ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) майна, накладеного 30.09.2010 року відділом державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції; реєстраційний номер обтяження №10311455; підстава обтяження: судовий наказ, 2-н-163, 16.04.2009, Дрогобицьким міськерайнним судом, ВДВС Дрогобицького МРУЮ(а.с. 19-21). 

Дану ухвалу оскаржив Дрогобицький ВДВС.
Апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків суду обставинам справи.
Апелянт звертає увагу на те, що 22.01.2014 року судовий наказ від 16.04.2009 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користь Дрогобицької філії АТ "Укрінбанк" заборгованості по кредитному договору в сумі 313 316 грн. 19 коп. було повторно пред`явлено до виконання і 23.01.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 41658956.
В межах вищевказаного виконавчого провадження державним виконавцем було вжито заходів примусового виконання рішень, які, однак, виявились безрезультатними, у зв`язку з чим 23.01.2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення ВД стягувачеві п.2 ч.1 ст.47 (відсутність у боржника майна).
Виконавчі провадження № 20521562 та № 41658956 знищено за закінченням трирічного строку року зберігання - як завершені виконавчі провадження відповідно до п.п. 1,2 Розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 року № 1829/5.
Звертає увагу на те, що стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент винесенння постанов про повернення виконавчого документа стягувачу) не передбачали зняття арешту накладеного на майно боржника у випадку винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки вичерпний перелік підстав для зняття арешту з майна передбачено частиною 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 року за № 1404- VIII).
Оскільки жодних повідомлень від стягувача, Дрогобицької філії АТ "Укрінбанк" або його правонаступника, чи боржника про сплату останнім заборгованості згідно судового наказу №2-н-163/09 від 16.04.2009 року у Дрогобицький ВДВС не надходило, то згаданий судовий наказ не є виконаним, а тому у Дрогобицького ВДВС відсутні правові підстави, передбачені положеннями ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та п.16 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконанні рішень, для зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 .
Апелянт вважає, що правові висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15, на які міститься посилання в оскаржуваній ухвалі суду, не підлягають до застосування до спірних правовідносин, оскільки у цих справах суди встановити, що боржники погасили борг у добровільному порядку.
А оскільки ОСОБА_1 не надав державному виконавцю Дрогобицького ВДВС та Дрогобицькому міськрайонному суду Львівської області доказів погашення заборгованості перед стягувачем згідно судового наказу від І6.04.2009 року, то до спірних правовідносин підлягають до застосування висновки, які наведені у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 202/1182/22 (а.с. 27-32).

Учасники справи, будучи своєчасно належним чином повідомленими про час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 50-55), в судове засідання не з`явилися та явки своїх представників не забезпечили, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваної постанови, задоволення вимог скарги суд мотивував тим, що у відповідності до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувала, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
В той же час, як вбачається зі змісту згаданих вище постанов Верховного Суду, у всіх цих справах судами було встановлено, що борги, наявність яких і стала передумовою накладення арешту на майно боржників, було погашено – на відміну від обставин даної справи, що (наявність непогашених боргів) заявником і не оспорюється.
Відтак, викладені у згаданих вище постановах Верховного Суду висновки застосуванню до спірних правовідносин не підлягають.

Виконавче провадження, в ході якого було накладено арешт на майно заявника, було завершено поверненням виконавчого документа стягувачу: наведена обставина визнається заявником (боржником у виконавчому провадженні) і саме на цю обставину міститься посилання у поданій ним до суду скарзі на дії/рішення державного виконавця.

Частиною п`ятою статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 606-XIV) визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»; далі - Закон №1404-VIII).
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
Аналіз положень, які містяться у Законі № 606-XIV та Законі № 1404-VIII свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
– у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
– у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).
Оскільки частиною першої статті 50 Закону № 606-XIV не визначалось обов`язку державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, то відсутні підстави стверджувати, що пункт 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачав такий наслідок.
Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (а.с. 60-69).

Як стверджується матеріалами справи, суд першої інстанції при розгляді скарги ОСОБА_1 не встановив конкретних обставин та підстав завершення виконавчого провадження з примусового виконання виланого 16.04.2009 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області судового наказу № 2-н-163/09, від яких залежить як задоволення заяви боржника про зняття арешту, так і визначення посадової особи, яка уповноважена зняти такий арешт.
Разом із тим нормою пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01 листопада 2022 року) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.
Отже, отримавши заяву ОСОБА_1 про скасування арештів, накладених у межах знищеного виконавчого провадження, Дрогобицький ВДВС повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) та після цього прийняти рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 .
У свою чергу, місцевий суд, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 на відмову у задоволенні його заяви про скасування арештів, мав зобов`язати Дрогобицький ВДВС надати матеріали відновленого виконавчого провадження, встановити підставу завершення цього виконавчого провадження та в залежності від цього прийняти рішення за скаргою ОСОБА_1 . 
Вищенаведена правова позиція відображена у пунктах 77-80 вже згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі №2/1522/11652/11 (а.с. 60-69).
За наведених вище обставин в їх сукупності оскаржувана ухвала, як така що перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (стаття 379 ЦПК України) – з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, в ході якого слід встановити конкретні обставини та підставу завершення виконавчого провадження у межах якого накладався арешт на майно ОСОБА_1 та за результатами цього прийняти мотивоване рішення про задоволення або відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.6, 379 ч.1 п.п.1 та 4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України частково задовольнити.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 січня 2026 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до згаданого суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 25 травня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.