ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 червня 2026 року справа №200/5964/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В., Пивовар І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 р. у справі № 200/5964/25 (головуючий І інстанції Зеленов А.С.) за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,- 

В С Т А Н О В И В :

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі – позивач, ТУ ДСА) звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – відповідач, ВПВР), в якому просило: визнати протиправною та скасувати постанови Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 29.07.2025 №78727485 про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області виконавчого збору в розмірі 32 000,00 грн. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 року у задоволені позову відмовлено.
Позивач, не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків рішення суду обставинам справи, та прийняти нове рішення про задоволення позову. 
В обґрунтування скарги посилаючись на приписи Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон №1402-VIII), Бюджетного кодексу України, зазначає, що ТУ ДСА України в Донецькій області як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснює лише за наявності відповідного бюджетного призначення та в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, а також несе відповідальність за цільове та законне витрачання бюджетних коштів.
Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір не стягується у разі виконання рішень за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Таким чином, звільнення від сплати виконавчого збору у таких випадках не є пільгою чи перевагою, що потребує доведення, а є імперативною нормою прямої дії, яка застосовується автоматично у разі, якщо виконання судового рішення відбувається за рахунок коштів державного бюджету.
Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, діяльність якого регулюється нормами Бюджетного кодексу України.
Положення норм Бюджетного кодексу України прямо свідчить про те, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України не може бути суб`єктом, з якого стягується виконавчий збір, оскільки воно не має повноважень витрачати кошти державного бюджету на такі цілі. Будь-яка сплата виконавчого збору у цьому випадку означала б створення несанкціонованого бюджетного зобов`язання та нецільове використання бюджетних коштів.
Крім того, відповідно до статті 146 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», фінансування судів, органів і установ системи правосуддя здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Згідно зі статтею 151 цього Закону, Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності судів. Її територіальні управління, відповідно до статті 154 цього ж Закону, виконують функції з реалізації бюджетних програм, адміністрування коштів, розрахунків та утримання судів у межах бюджетних асигнувань, передбачених законом про Державний бюджет України.
Отже, законодавством прямо встановлено, що Державна судова адміністрація України та її територіальні управління не є господарюючими суб`єктами, не отримують доходів від діяльності та не мають власних фінансових ресурсів. Фінансування їхніх видатків здійснюється виключно за рахунок державних коштів, і тому накладення на них будь-яких додаткових фінансових обов`язків, зокрема зі сплати виконавчого збору, є юридично неможливим і суперечить основним принципам бюджетного законодавства.
Крім того, суд не врахував, що факт фінансування позивача за рахунок коштів Державного бюджету України є загальновідомим і підтверджується положеннями чинного законодавства, установчими документами Державної судової адміністрації України, а також офіційними роз`ясненнями цього органу.
Діяльність територіальних управлінь Державної судової адміністрації здійснюється виключно в межах бюджетних асигнувань, передбачених законом про Державний бюджет України, і не передбачає отримання власних доходів або здійснення видатків, не затверджених у кошторисі. Отже, обставини, що свідчать про бюджетне фінансування позивача, не підлягають доказуванню, оскільки прямо випливають із норм законів України та є загальновідомими.
У зв`язку з цим вимога суду про необхідність надання додаткових доказів таких обставин є безпідставною, а покладення на позивача обов`язку доводити наявність підстав для звільнення від сплати виконавчого збору є юридично хибним, адже зазначені підстави прямо встановлені законом і не потребують доведення.
Суд фактично переклав на позивача обов`язок доводити–статус бюджетної установи, тоді як такий обов`язок законом не передбачений.
Крім цього, суд безпідставно не застосував принцип пропорційності, визначений пунктом 8 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень повинні відповідати необхідності досягнення законної мети при найменшому втручанні у права, свободи та інтереси осіб.
Накладення виконавчого збору у сумі 32 000 гривень на державний орган, який не має власних коштів і фінансується виключно за рахунок коштів державного бюджету, є непропорційним та надмірним втручанням у сферу фінансування судової влади. Такий підхід не сприяє досягненню мети примусового виконання судового рішення і суперечить принципам розумності, справедливості та ефективності використання бюджетних коштів.
Також, суд не врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 12 квітня 2023 року у справі №420/4538/22, від 23 січня 2024 року у справі №640/19268/22, а також від 9 липня 2024 року у справі №380/1082/23, відповідно до яких стягнення виконавчого збору з органів державної влади або бюджетних установ, що фінансуються виключно за рахунок коштів державного бюджету, є неправомірним.
Від відповідача надійшов відзив на скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
В обґрунтування зазначено, зокрема, що посилання ТУ ДСА України в Донецькій області на пункт 3 частини п`ятої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставним та в судовому порядку вже були розглянуті.
Так, виконавчий збір не стягується у разі виконання рішень за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», але виконавчий лист № 200/3178/22, виданий Донецьким окружним адміністративним судом 19.08.2023, про зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.2021 складає 2270 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів не виконується за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки в такому випадку зазначений виконавчий документ виконувався б органами що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. У даному випадку виконання здійснюється органами державної виконавчої служби та не передавалося на виконання до Казначейства.
Щодо посилання позивача на те, що законодавством прямо встановлено, що Державна судова адміністрація України та її територіальні управління не є господарюючими суб`єктами, не отримують доходів від діяльності та не мають власних фінансових ресурсів, фінансування їхніх видатків здійснюється виключно за рахунок державних коштів, і тому накладення на них будь-яких додаткових фінансових обов`язків, зокрема зі сплати виконавчого збору, є юридично неможливим і суперечить основним принципам бюджетного законодавства – в судовому рішенні не було піддано сумніву фінансування державного органу за рахунок коштів державного бюджету України, але Законом України «Про виконавче провадження» також не встановлено обмеження що стосується не стягнення з державних органів виконавчого збору за невиконання рішення суду, або його несвоєчасне виконання.
Рішенням суду чітко зазначено, що стягнення виконавчого збору зумовлюється фактом початку примусового виконання (відкриттям виконавчого провадження). Стягнення виконавчого збору є не правом, а є обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження державний виконавець повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору до державного бюджету. Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, наведеною в Постанові від 28.04.2020 у справі №480/3452/19. – зазначене ствердження взагалі не оскаржується позивачем в апеляційній скарзі.
Статтею 7 Закону №4901-VI визначено, що виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Рішення суду по справі № 200/3178/24 не є рішенням про стягнення коштів з державного органу, а є рішенням зобов`язального характеру, що передбачає зобов`язання ДСА України вчинити певні дії, а тому його виконання відноситься до юрисдикції державної виконавчої служби. Подібна правова позиція висловлена також Верховним Судом у постанові від 14.05.2020 у справі № 336/4615/17.
Крім того, рішенням суду № 200/3178/22 не встановлено інший порядок виконання, крім зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області провести нарахування та виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди, рішення суду вважається не виконаним досі, нарахування суддівської винагороди було проведено ОСОБА_1 вже після відкриття виконавчого провадження та нарахована сума так і не сплачена стягувачу на даний час.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15.12.2022 у справі № 200/3178/22 визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 включно, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2 102 гривні.
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 включно, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2 270 грн., з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.
Рішення суду набуло законної сили 04.07.2023, видано виконавчий лист.
Стягувач - суддя Клепка Л. І. звернулася з заявою від 22.07.2025 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження з виконання рішення у адміністративній справі № 200/3178/22. 
На виконання вищезазначеного рішення 29.07.2025 державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження №78727485 .
Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийняв постанову ВП №78727485 від 29.07.2025 про стягнення виконавчого збору у розмірі 32000 грн., з приводу якої ТУ ДСА у Донецькій області звернулося до суду з даним позовом.
04.08.2025 ТУ ДСА у Донецькій області року склало довідку за № 04-597-25 про розмір суддівської винагороди, яка підлягає нарахуванні (виплаті) ОСОБА_1 відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.12.2022 у справі № 200/3178/22 у загальній сумі 90720 грн.
Листом від 04.08.2025 № 05-929/25 ТУ ДСА у Донецькій області звернулося до Державної судової адміністрації України, яким надіслало вищевказану довідку 04.08.2025 № 04-597-25 про розмір суддівської винагороди, які підлягають нарахуванні (виплаті) ОСОБА_1 відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.12.2022 у справі № 200/3178/22, та просило розглянути питання здійснення фінансування для забезпечення можливості його виконання. 
Листом від 05.08.2025 № 05-935/25 вих. ТУ ДСА у Донецькій області звернулося до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яким надіслало вищевказану довідку 04.08.2025 року № 04-597-25 про розмір суддівської винагороди, яка підлягає нарахуванні (виплаті) ОСОБА_1 відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15.12.2022 у справі № 200/3178/22 у загальній сумі 90720 грн., та просило розглянути питання щодо направлення до Донецького окружного адміністративного суду заяви про зміну способу і порядку виконання рішення шляхом стягнення коштів на користь стягувача. 
Листом від 25.08.2025 № 05-999/25 вих. ТУ ДСА у Донецькій області повідомило Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про виконання рішення суду в частині проведення розрахунку сум та звернення до ДСА України про забезпечення відповідними бюджетними асигнуваннями. Цим же листом позивач повідомив орган виконавчої служби про не отримання відповідного фінансування. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно з частинами 2, 4 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Частинами 2 та 3 статті 14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частинами 2, 4 статті 372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 225.04.2012 № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013). 
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підстави, порядок та процедура здійснення виконавчого провадження регулюється Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі – Закон № 1404) та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція №512/5).
Відповідно до статті 1 Закону №1404, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктами 5-7 статті 3 Закону № 1404, визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.
Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частинами 4, 5 статті 19 Закону №1404-VIII встановлено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Боржник зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону № 1404, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини 4 статі 26 Закону, у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок/електронний гаманець боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банках, небанківських надавачах платіжних послуг для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
За приписами частини 5 статті 26 вказаного Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Аналіз наведених норм свідчить, що державний виконавець повинен не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа винести постанову про відкриття виконавчого провадження за умови відсутності підстав повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, передбачених частиною 4 статті 4 Закону № 1404. 
При цьому, стаття 26 Закону 1404, яка визначає порядок початку примусового виконання рішення, не зобов`язує державного виконавця перевіряти при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження, з яких підстав не було в добровільному порядку виконано рішення суду.
За положенням частини 1 - 3 статті 42 Закону 1404, кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Відповідно до частин 1-4 статті 27 Закону №1404, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, державний виконавець нараховує виконавчий збір із заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому державний виконавець зобов`язаний нараховувати виконавчий збір щомісяця у розмірі, визначеному частиною другою цієї статті, залежно від розміру простроченого щомісячного аліментного платежу. Постанова про стягнення виконавчого збору за виконавчими документами про стягнення аліментів виноситься державним виконавцем після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі або у разі повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження на підставі розрахунку про його нарахування.
Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
Відповідно до частини 5 статті 27 Закону № 1404, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності зазначеними законами.
Відповідно до п.8 Розділу III «Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження» Інструкції № 512/5, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону.
Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується із суми, яку не було сплачено боржником до відкриття виконавчого провадження.
За виконавчим документом про стягнення аліментів у разі, якщо розмір заборгованості боржника перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, державний виконавець зобов`язаний нарахувати виконавчий збір із суми заборгованості зі сплати аліментів.
Розрахунок нарахування виконавчого збору (додаток 17) обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини 1 статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі. 
Відповідно до п.1-2 Розділу VI «Фінансування виконавчого провадження» Інструкції № 512/5, фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону.
Використання коштів виконавчого провадження органами державної виконавчої служби здійснюється відповідно до Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року № 554.
Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.
Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.
Якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Якщо у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа витрати виконавчого провадження, які здійснювалися приватним виконавцем за рахунок власних коштів, не були стягнуті, приватний виконавець за потреби виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом та цією Інструкцією.
Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Аналізуючи зазначені положення Закону № 1404-VIII та Інструкції № 512/5, в аспекті спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір та витрат не стягується, пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження у такій постанові, виконавець зобов`язаний зазначити про стягнення з боржника суми виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону, яка підлягає стягненню. 
Отже, стягнення з боржника виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця (частина четверта статті 27 Закону України «Про виконавче провадження»).
У разі якщо після завершення виконавчого провадження за рішенням немайнового характеру виконавчий збір, не стягнуто, виконавець вживає заходів щодо їх подальшого виконання у порядку, визначеному пунктом 8 розділу III та пунктом 2 розділу VI Інструкції № 512/5.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладений в постанові від 12 грудня 2018 року справа №703/1115/17 , від 29 листопада 2018 року справа №750/1315/17, від 13 березня 2019 року у справі №812/1413/17, від 19 грудня 2023 року справа №200/14456/21.
У Законі № 1404-VIII передбачено випадки, коли виконавчий збір не стягується (частина п`ята статті 27), а також умову, за якої виконавчий збір не підлягає стягненню (якщо відсутні визначені законом підстави для звільнення від його сплати).
У своїй практиці Верховний Суд зазначав, що за змістом частини першої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» рішеннями немайнового характеру є рішення, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Порядок виконання рішень немайнового характеру регулюється розділом VIII Закону України «Про виконавче провадження». До рішень немайнового характеру, які підлягають примусовому виконанню, відносяться: рішення про відібрання дитини, встановлення побачення з дитиною, усунення перешкод у побаченні з дитиною (статті 64, 64-1 Закону); про поновлення на роботі (стаття 65 Закону); про виселення божника (стаття 66 Закону); про вселення стягувача (стаття 67 Закону); інші рішення, за якими боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії на користь стягувача чи утриматися від здійснення таких дій (постанова від 30 червня 2021 року у справі №201/12569/16). 
Спірні правовідносини, які склалися у цій справі, зводяться до питання щодо правомірності винесення державним виконавцем постанов про стягнення виконавчого збору. 
Як зазначалось, у розглядуваній справі встановлено, що на виконання рішення суду суд видав виконавчий лист, який перебуває на виконанні у відповідача у межах виконавчого провадження. Також відповідачем винесено постанову про стягнення виконавчого збору.
З матеріалів справи видно, що стягувачем у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду є суддя, а боржником - Територіальне управління Державної судової адміністрації України.
Територіальне управління Державної судової адміністрації України за організаційно-правовою формою є державним органом влади, фінансування якого здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України згідно із ч.1 ст. 148 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” від 02.06.2016 року № 1402-VIII.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону №1404-VIII, рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі юридична особа) (ч.1 ст.2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 №4901-VI).
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №4901-VI виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом №4901-VI, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Тобто, в даному випадку виконання рішення щодо зобов`язання вчинити певні дії щодо майна (коштів), боржником у якому є державний орган, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та за окремою бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду в порядку, встановленому Законом №4901-VI.
При цьому, у головного розпорядника бюджетних коштів ДСА України та у територіального управління наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя").
На виконання рішення суду територіальне управління, розрахувавши суму, яка підлягає виплаті, звернулось до Державної судової адміністрації України з листом щодо виділення додаткових бюджетних асигнувань, однак Державною судовою адміністрацією України такі бюджетні асигнування територіальному управлінню виділені не були.
Отже, Територіальне управління добровільно виконало дане рішення в частині нарахування суддівської винагороди за спірний період.
Суд зауважує, що Територіальним управлінням можливо виконати рішення суду в повному обсязі лише після забезпечення Державною судовою адміністрацією України бюджетними асигнуваннями, необхідними та достатніми для здійснення видатків з виплати суддівської винагороди.
З урахуванням наведеного, у даному випадку виконання рішення щодо зобов`язання вчинити певні дії щодо майна (коштів), боржником у якому є державний орган, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету та за окремою бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду в порядку, встановленому Законом №4901-VI.
Виконавчий збір на підставі п.3 ч.5 ст.27 Закону №1404-VІІІ у такому виконавчому провадженні з боржника не стягується, а отже і відсутні підстави для винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору.
Виходячи з системного аналізу правових норм та обставин даної справи, апеляційний суд вважає наявні підстави для про скасування оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору.
Доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки суду першої інстанції, яким ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.
Згідно із ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 139 КАС України, судові витрати зі сплати судового збору, розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 р. у справі № 200/5964/25 - задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 р. у справі № 200/5964/25 - скасувати.
Прийняти нову постанову.
Адміністративний позов Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору - задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 29.07.2025 №78727485 про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області виконавчого збору в розмірі 32 000,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 11 червня 2026 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

І.В. Пивовар