ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

12 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/14177/25
Головуючий у першій інстанції – Супрун О. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1394/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.

учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»
відповідач ОСОБА_1 

особа, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_1 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (письмове провадження) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2026 року (суддя – Супрун О.П., місце ухвалення – м. Чернігів, дата складання повного рішення – 30.03.2026) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі – ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути на їх користь з відповідача заборгованість за кредитним договором №9344617 від 18.09.2022 у сумі 33534,60 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн та на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 18.09.2022 між ТОВ «Мілоан» і ОСОБА_1 у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем було укладено договір про споживчий кредит №9344617, підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Згідно умов даного кредитного договору відповідач отримав кредит у сумі 15000,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів, можливих штрафних санкцій. Кредитодавець умови кредитного договору виконав у повному обсязі, надавши позичальнику погоджену суму кредиту. Однак відповідач свої зобов`язання за даним договором своєчасно не виконав, позикові кошти з нарахованими процентами та комісією не повернув, у зв`язку з чим допустив прострочену заборгованість, яка становить 33534,60 грн, з яких: 9450,00 грн – борг за тілом кредиту, 23034,60 грн – борг за відсотками, 1050,00 грн – борг за комісією за видачу кредиту. У подальшому за договором відступлення прав вимоги №89-МЛ від 30.01.2023 ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», як новому кредитору, права вимоги по відношенню до осіб, зазначених у реєстрі боржників, у тому числі й до ОСОБА_1 за кредитним договором №9344617 від 18.09.2022. Оскільки вказана заборгованість за кредитним договором відповідачем добровільно не погашена, тому просить стягнути її в судовому порядку.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2026 року позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за Договором про споживчий кредит №9344617 (індивідуальна частина) від 18.09.2022 у сумі 35234,60 грн, а також 6000,00 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору, 2422,40 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Калінін С.К. просить дане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за договором про споживчий кредит №9344617 від 18.09.2022 у сумі 14025,00 грн, судовий збір у сумі 1013,11 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2091,12 грн; стягнути з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті послуг Адвокатського бюро «Калінін і Партнери» за надання професійної правничої допомоги в розмірі 5000,00 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3633,60 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача узагальнено зводяться до того, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та обставинам, підійшов формально до вивчення обставин справи, що потягло за собою неправильне вирішення справи по суті, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним і необґрунтованим. 
Апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, стягнувши 35234,60 грн, тоді як позивач просив всього 33534,60 грн.
Відповідач зазначає, що він не заперечує факт виникнення спірних правовідносин, а саме укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та порушення свого обов`язку з їх повернення, у зв`язку з чим предметом розгляду в даній справі є сума заборгованості щодо процентів та комісії за надання кредиту.
Скаржник вказує, що визначений у договорі розмір процентної ставки в 3,00% у день, який застосовувався при розрахунку заборгованості, не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності як складовим елементам верховенства права, є несправедливим у розумінні вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»
Апелянт також наголошує, що матеріали справи не містять доказів зміни умов договору в частині строку надання кредиту, зокрема, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати його повернення. Заперечує, що мав волевиявлення і здійснював платежі в рахунок оплати комісії за пролонгацію, як то зазначено у відомостях про щоденні нарахування та погашення, які складені ТОВ «Мілоан», і стверджує, що всі його проплати були спрямовані на погашення тіла кредиту й відсотків. Тому, первісний кредитор мав право нараховувати проценти за користування кредитом лише за 105 днів до 01 січня 2023 року, а нараховані поза межами цього строку відсотки є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України.
Одночасно скаржник посилається, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором сам по собі не вважається безспірним доказом наявності заборгованості, оскільки складений одноособово стороною позивача та не є первинним документом, який би дозволяв суду перевірити правильність розрахунку.
Апелянт, аналізуючи практику суду касаційної інстанції, також вказує на безпідставність стягнення з нього заборгованості по комісії за надання кредиту в сумі 1050,00 грн, оскільки така умова п. 1.5.1 кредитного договору не містить зазначення переліку послуг кредитодавця, пов`язаних із наданням кредиту, у зв`язку з чим є нікчемною в силу Законів України «Про споживче кредитування», «Про захист прав споживачів», ст. 228 ЦК України.
З огляду на ці обставини та передбачену умовами кредитного договору знижену процентну ставку 0,70% у день, відповідач підсумовує, що мав би повертати тіла кредиту 15000,00 грн, відсотків 11025,00 грн, а всього – 26025,00 грн, і з урахуванням сплачених ним коштів у загальній сумі 12000,00 грн, його заборгованість перед позивачем становить 14025,00 грн.
Позивач, будучи належним чином та своєчасно повідомленим про відкриття апеляційного провадження у справі, відзиву на апеляційну скаргу в установлений строк не подав.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 
18 вересня 2022 року між ТОВ «Мілоан» і ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит №9344617 (індивідуальна частина) (а.с. 8-13). 
Згідно умов даного кредитного договору кредитодавець зобов`язується на строк, визначений умовами договору, надати позичальнику кошти в сумі 15000,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений договором термін.
Відповідно до п. 1.3, 1.4 договору кредит надається загальним строком на 105 днів з 18.09.2022 (дата надання кредиту) і складається з пільгового та поточного періодів. Пільговий період складає 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 03.10.2022 (рекомендована дата платежу). Поточний період складає 90 днів, що настає з дня, наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 01.01.2023 (дата остаточного погашення заборгованості). Позичальник має повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом 03.10.2022 (день завершення пільгового періоду), але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості – 01.01.2023 (останній день строку кредитування).
Згідно п. 1.5.1 договору за надання кредиту позичальник має сплатити комісію у розмірі 1050,00 грн, яка нараховується за ставкою 7,00% від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. 
Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду становлять 1575,00 грн, що нараховуються за ставкою 0,70% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду (п. 1.5.2); проценти за користування кредитом протягом поточного періоду становлять 40500,00 грн, що нараховуються за стандартною процентною ставкою 3,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду (п. 1.5.3).
У п. 2.1 договору сторони узгодили, що кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням картки № НОМЕР_1 .
Процедура пролонгації визначена в п. 2.3 договору.
Розділом 6 кредитного договору передбачено порядок (технологія) укладення договору та спосіб ідентифікації, верифікації позичальника. Зокрема, кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі товариства та доступний через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладення цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який генерується та надсилається товариством електронним повідомленням (смс) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність – комбінацію цифр і літер або тільки цифр, або тільки літер) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепт). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт товариства, мобільний додаток, месенджер або у смс-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277. На договір накладається електронний підпис уповноваженого працівника кредитодавця з кваліфікованою електронною позначкою часу, що визначає дату та час укладення договору. Після укладення кредитний договір надається (надсилається) позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд товариства направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником товариству.
Відповідно до п. 6.4 кредитного договору укладення кредитодавцем кредитного договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню кредитодавцем ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки.
Даний кредитний договір підписаний електронним підписом уповноваженою особою кредитодавця ( ОСОБА_2 ) та позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором F61768, про що зазначено на першій сторінці договору.
Довідкою про ідентифікацію від 18.07.2025р. також підтверджено, що ОСОБА_1 , з яким укладено договір про споживчий кредит №9344617 від 18.09.2022, ідентифікований ТОВ «Мілоан»; акцепт договору підписаний позичальником із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором F61768 (а.с. 15).
У матеріалах справи наявні також Додаток №1 до договору (Графік платежів), Додаток №2 до договору (Паспорт споживчого кредиту), анкета-заявка на кредит від 18.09.2022, які не підписані ОСОБА_1 (а.с. 13 зворот, 14, 15 зворот, 16).
За довідкою АТ «Універсал Банк» від 22.01.2026 у період з 19.09.2022 по 25.09.2022 на картку № НОМЕР_2 надійшло зарахування коштів у розмірі 15000,00 грн, призначення «кошти згідно договору №9344617» (а.с. 100 зворот), що узгоджується з копією платіжного доручення №82963892 від 19.09.2022 про здійснення ТОВ «Мілоан» переказ грошей ОСОБА_1 (а.с. 16 зворот).
Згідно складеної ТОВ «Мілоан» відомості про щоденні нарахування та погашення (а.с.17, 68-69), 19.09.2022 відповідачу надано кредитні кошти в розмірі 15000,00 грн та нараховано комісію за оформлення кредиту в сумі 1050,00 грн, у подальшому кожного дня до 30.01.2023 проводилося нарахування процентів. Також відповідач сплатив: 
*04.10.2022 – 600,00 грн – на погашення тіла кредиту, 450,00 грн – на погашення комісії за пролонгацію; 450,00 грн – на погашення процентів по кредиту; 
*08.10.2022 – 600,00 грн – на погашення тіла кредиту, 450,00 грн – на погашення комісії за пролонгацію; 450,00 грн – на погашення процентів по кредиту; 
*11.10.2022 – 1500,00 грн – на погашення тіла кредиту, 1500,00 грн – на погашення комісії за пролонгацію; 1500,00 грн – на погашення процентів по кредиту; 
*26.10.2022 – 1050,00 грн – на погашення тіла кредиту, 900,00 грн – на погашення комісії за пролонгацію; 1050,00 грн – на погашення процентів по кредиту; 
*02.11.2022 – 600,00 грн – на погашення тіла кредиту, 450,00 грн – на погашення комісії за пролонгацію; 450,00 грн – на погашення процентів по кредиту; 
*05.11.2022 – 600,00 грн – на погашення тіла кредиту, 450,00 грн – на погашення комісії за пролонгацію; 450,00 грн – на погашення процентів по кредиту; 
*09.11.2022 – 600,00 грн – на погашення тіла кредиту, 450,00 грн – на погашення комісії за пролонгацію; 450,00 грн – на погашення процентів по кредиту; 
Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором №9344617 від 18.09.2022 заборгованість відповідача станом на 20.08.2025 складає 33534,60 грн, з яких: 9450,00 грн – прострочена заборгованість за сумою кредиту, 1050,00 грн – прострочена заборгованість за комісією, 23034,60 грн – прострочена заборгованість за відсотками, 0,00 грн – строкова заборгованість за сумою кредиту, 0,00 грн – строкова заборгованість за комісією, 0,60 грн – строкова заборгованість за відсотками (а.с. 18).
30.01.2023 між ТОВ «Мілоан» і ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір про відступлення права вимоги №89-МЛ (а.с. 18 зворот - 22 зворот), згідно умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників (п. 1.1). Права вимоги переходять від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у день здійснення фінансування (оплати) у повному обсязі в сумі 715316,82 грн, після чого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей. Оформлення відступлення права вимоги здійснюється шляхом підписання акту приймання-передачі реєстру боржників (додаток №2) відповідно до п. 8.3.2 договору (п. 6.2.3, 7.1).
Згідно з копією платіжної інструкції №69902 від 30.01.2023 ТОВ «ФК «Кредит-капітал» сплатило ТОВ «Мілоан» 715316,82 грн як плату за відступлення права вимоги згідно з договором відступлення права вимоги №89-МЛ від 30.01.2023 (а.с. 26 зворот).
Відповідно до акту приймання-передачі реєстру боржників від 30.01.2023 та витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги №89-МЛ від 30.01.2023 ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №9344617 від 18.09.2022 у сумі 33534,60 грн, з яких: 9450,00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 23034,60 грн – заборгованість за відсотками; 1050,00 грн – заборгованість за комісією (а.с. 26 зворот, 27).
У справі наявна претензія ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» від 12.08.2025р. на адресу ОСОБА_1 , у якій повідомляється про перехід до товариства прав вимоги за кредитним договором №9344617 від 18.09.2022 у сумі 33534,60 грн та необхідність погашення позичальником даної кредитної заборгованості.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом положень статей 526, 530, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору; зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
У ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1). У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
За приписами ч. 3-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Згідно з ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
У ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 та стягуючи з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 35234,60 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт виникнення зобов`язальних правовідносин між ТОВ «Мілоан» і ОСОБА_1 шляхом укладення електронного кредитного договору, а в подальшому - договору відступлення прав вимоги між ТОВ «Мілоан» і ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», за якими позивач набув право грошової вимоги до відповідача. Також суд констатував виконання первісним кредитором своїх зобов`язань по видачі позичальнику кредиту та порушення відповідачем умов договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів, погодився із визначеним позивачем розміром кредитної заборгованості та всіма її складовими. 
Водночас суд першої інстанції вважав неспівмірними заявлені позивачем витрати на правничу допомогу в сумі 8000,00 грн та зменшив їх розмір до 6000,00 грн.
Однак апеляційний суд не може повністю погодитись з вищенаведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується, що 18.09.2022 між ТОВ «Мілоан» і ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №9344617 (індивідуальна частина), підписаний позичальником у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» шляхом використання електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора F61768, який міститься на першій сторінці кредитного договору.
При цьому, апеляційний суд зважує на приписи п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», згідно яких електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про укладення між сторонами електронного кредитного договору, що узгоджується з приписами Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування», ст. 6, 205, 207, 627-628, 634, 639, 642 ЦК України.
Факт виконання ТОВ «Мілоан» своїх зобов`язань по наданню ОСОБА_1 обумовленої кредитним договором суми фінансових ресурсів 15000,00 грн та порушення відповідачем умов кредитного договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів підтверджується довідкою АТ «Універсал Банк» від 22.01.2026, наданими позивачем розрахунками заборгованості та не оспорюється апелянтом.
Також матеріали справи не містять доказів повернення кредиту, сплати комісії за видачу кредиту та процентів за користування кредитними коштами відповідачем і ним їх не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.
Висновки суду першої інстанції у цій частині також є правильними.
Колегія суддів погоджується й з позицією суду першої інстанції щодо правомірності включення до кредитної заборгованості комісії за надання кредиту, яка передбачена умовами п. 1.5.1 кредитного договору в розмірі 7,00% від суми кредиту й становить 1050,00 грн (15000 х 7%).
При цьому, апеляційний суд відхиляє аргументи скаржника про нікчемність умов договору щодо даної комісії, оскільки право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту, яка є складовою частиною загальних витрат за споживчим кредитом, передбачене п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції з 10 червня 2017 року), Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року №49 (Правила про споживчий кредит), і з такою умовою договору позичальник погодився, що також узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19.
Водночас слушними є доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд у рішенні вийшов за межі позовних вимог, стягнувши з відповідача на 1700,00 грн більше пред`явленої позивачем суми.
Адже, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» у позовній заяві просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у сумі 33534,60 грн, тоді як суд першої інстанції, встановивши у мотивувальній частині саме такий розмір заборгованості відповідача, у резолютивній частині рішення стягнув більшу суму – 35234,60 грн, що є порушенням приписів ч. 1 ст. 13 ЦПК України, якими передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Також обгрунтованими є доводи апелянта про помилковість висновків суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по процентах за кредитом та визначення періоду їх нарахування.
Велика Палата Верховного Суду в п. 90 постанови від 21 січня 2026 року у справі №755/9838/23 (провадження № 61-3172св25) зазначила, що у цивільних справах є застосовним такий стандарт доказування як «стандарт більшої переконливості», згідно з яким, висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Європейський суд з прав людини також визнає допустимість у цивільних справах стандарту доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities) (п. 43 рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України», заява № 22750/02; рішення від 23 серпня 2016 року у справі «J.K. and others v. Sweden», заява № 59166/12). 
ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» пред`явило до стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 33534,60 грн, визначивши її складовими елементами: 9450,00 грн – борг за тілом позики, 1050,00 грн – борг за комісією за видачу кредиту, 23034,60 грн – борг за відсотками, при цьому без розмежування їх правової природи (у межах строку кредитування та після закінчення строку дії договору).
Водночас Велика Палата Верховного Суду у п.78 постанови від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 виснувала, що поняття «користування кредитом» є лише окремим випадком «користування чужими коштами», тоді як термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше значення – це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення – це прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством, зокрема ч. 1 ст. 1048, ч. 2 ст. 1054 ЦК України (регулятивні відносини).
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані ч. 2 ст. 625 ЦК України (охоронні відносини).
Отже, «користування кредитом» – це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору (п.80 постанови ВП ВС).
Для вирішення спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contraproferentem (лат. verbachartarumfortiusaccipiunturcontraproferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (п.122 постанови ВП ВС).
За умовами п. 1.3, 1.4 кредитного договору позики погодили загальний строк надання кредиту 105 днів (пільговий період – 15 днів, поточний період – 90 днів) із останнім днем строку кредитування 01.01.2023.
Однак надана позивачем відомість про щоденні нарахування та погашення, яка складена ТОВ «Мілоан» (а.с. 17, 68-69), свідчить про те, що проценти за кредитом первісним кредитором нараховані за 134 дні (за період з 20 вересня 2022 року по 30 січня 2023 року). У даній відомості також зазначено про сплату позичальником комісії за пролонгацію, загальна сума якої становить 4650,00 грн.
У п. 2.3 кредитного договору визначено процедуру пролонгації: позичальник має право неодноразово продовжувати та/або поновлювати пільговий період та збільшувати строк кредитування на таких саме умовах, за умови що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил. Для продовження/поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії, передбачені цим п. 2.3 договору та розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту (якщо передбачено). Якщо позичальник здійснює продовження/поновлення пільгового періоду та збільшує строк кредитування (пролонгацію) на умовах, визначених цим пунктом. Проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено/поновлено пільговий період нараховуються за ставкою, визначеною п. 1.5.2 договору (п. 2.3.1). Після вибору доступних умов пролонгації або поновлення пільгового періоду позичальник має направити кредитодавцю електронне звернення/повідомлення із застосуванням одноразового ідентифікатора, який надсилається кредитодавцем до особистого кабінету позичальника або в смс-повідомленні та здійснити платіж, передбачений цим п. 2.3 договору. Після здійснення позичальником зазначеного платежу(ів), умови кредитного договору, що стосуються строку кредитування, зокрема тривалість пільгового періоду, дата завершення пільгового періоду, дата остаточного погашення, строк кредитування змінюються пропорційно строку пролонгації. Нові дати разом з актуальними даними щодо заборгованості відображаються кредитодавцем в оновленому графіку платежів. Що за формою і змістом може відрізнятися від додатку №1, і розміщуються кредитодавцем в особистому кабінеті позичальника, який уповноважує кредитодавця на таке оновлення (актуалізацію) та не потребують будь якого іншого оформлення (п. 2.3.2).
Згідно розділу «Терміни та визначення» кредитного договору, комісія за управління та обслуговування кредиту – винагорода, що сплачується позичальником у випадку пролонгації строку кредитування за ініціативою позичальника відповідно до п. 2.3 договору, та пов`язана з необхідністю управління та обслуговування кредиту кредитодавцем (білінг, сервісні повідомлення, актуалізація інформації в особистому кабінеті позичальника, тощо) протягом додаткового періоду (строку пролонгації) та понад строк, з якого виходив кредитодавець при укладенні цього договору. 
Колегія суддів погоджується з аргументами скаржника і зауважує, що сам по собі розрахунок не є безспірними доказом наявності заборгованості, позаяк не є первинним документом. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п. 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04.07.2018 №75, виписка з банківського рахунку є первинним документом, що підтверджує здійснені по банківському рахунку операції. 
Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц наголосив, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки по картковим рахункам можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Такі ж висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 22.11.2023 у справі № 619/1384/21, від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15, від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14, від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18.
Однак, виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 , з якої можливо було б встановити спрямування ним платежів саме на оплату комісії за пролонгацію договору, позивачем не надано, тоді як відповідач заперечує дану обставину. Це свідчить про недоведеність позивачем підстав для зарахування ТОВ «Мілоан» ОСОБА_1 платежів на оплату комісії за пролонгацію кредитного договору, внаслідок чого відбулося збільшення строку договору.
Крім того, матеріали справи не містять доказів дотримання сторонами умов п. 2.3.2 договору, що слугують підставою для пролонгації (комунікація між позичальником і кредитодавцем щодо вибору доступних умов пролонгації, оновленого графіку платежів).
Посилання ж у п. 2.3.1 договору на Правила як можливість пролонгації не беруться до уваги, оскільки відсутні будь які докази підписання позичальником цього документа та ознайомлення з ним саме у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору.
Оцінюючи поведінку та спосіб ведення справи ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», суд враховує те, що товариство є фінансовою установою і професійним учасником ринку надання фінансових послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ, тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою фінансовою установою. З урахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
З огляду на зазначене, колегія суддів констатує неможливість застосування у спірних правовідносинах п. 2.3 кредитного договору, оскільки позивачем не підтверджено належними, допустимими, достатніми й достовірними доказами факту пролонгації кредитодавцем позичальнику строку кредитування. Тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді можливість продовження строку договору (пролонгації).
Інший висновок не відповідав би принципам справедливості, добросовісності, розумності (ст. 3 ЦК України) та уможливив би покладення на слабшу сторону – споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Такий висновок також узгоджується з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, Верховного Суду, викладеною в постанові від 18 травня 2022 року у справі №697/302/20, і судова практика у цій категорії справ є незмінною. 
Відтак, оскільки зі спливом строку, на який був наданий кредит, припинилося право нараховувати проценти, то після 01.01.2023 кредитодавець не має законних підстав нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором №9344617 від 18.09.2022. Прикметно, що позивач у заяві також не зазначає про нарахування процентів та їх заборгованість за понадстрокове користування кредитом відповідачем.
При цьому, апеляційний суд вважає необґрунтованими твердження відповідача щодо несправедливості нарахованих кредитодавцем відсотків та їх суперечність ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, у п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Така компенсація є притаманною випадкам невиконання (неналежного виконання) зобов`язання, однак не може застосовуватися за відсутності факту прострочення боржником виконання свого зобов`язання.
Разом з тим, за приписами ст. 1048, 1056-1 ЦК України проценти є платою за користування кредитними коштами та нараховуються в межах строку дії кредитного договору незалежно від його виконання.
Крім того, до спірних правовідносин не може бути застосовано п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ч. 5 ст. 18 даного Закону містить посилання на те, що положення договору, яке визнано несправедливим, включаючи ціну договору, може бути змінено або визнано недійсним. 
Тобто, вказана норма законодавства передбачає наявність окремої вимоги споживача про визнання недійсною умови договору з підстав її несправедливості, проте кредитний договір недійсним у частині встановленого розміру процентної ставки недійсним не визнавався, у зв`язку з чим у силу презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) є обов`язковим до виконання.
Колегія суддів не приймає до уваги аргументи скаржника про необхідність застосування протягом усього строку дії договору лише процентної ставки 0,70% у день, яка згідно п. 1.5.1 кредитного договору притаманна пільговому періоду, оскільки за умовами п. 1.4, 1.5.2 договору за користування кредитом протягом поточного періоду встановлена процентна ставка 3,00% у день.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що викладені в кредитному договорі умови щодо періодів та розміру нарахування відсотків є чіткими й зрозумілими. Враховуючи принцип свободи договору відповідач мав можливість не вступати з кредитодавцем у кредитні правовідносини, якщо дійсно вважав встановлений розмір відсотків за користування кредитними коштами несправедливим, проте погодився на такі умови договору, підписавши його без будь яких застережень. Більше того, не дивлячись на своє гарантоване право, передбачене п. 3.4.5 договору, на відмову протягом 14 календарних днів від договору без пояснення причин відповідач продовжував користуватися кредитними коштами кредитодавця й до нього з жодними заявами не звертався. 
Нарахування відсотків за користування кредитними коштами у межах строку кредитування не є відповідальністю особи за порушення виконання зобов`язань і не створює дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, а тому не підпадає під дію ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування». Адже таке нарахування процентів обумовлено умовами укладеного кредитного договору і не являється штрафними санкціями за невиконання зобов`язань, що хибно ототожнює апелянт. 
Верховний Суд у постанові від 09 серпня 2023 року у справі №201/6750/16 наголосив, що при визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у даному випадку зроблений позивачем розрахунок заборгованості та його правильність), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.
Тобто, установивши факт існування між сторонами невиконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву.
З огляду на вищезазначені обставини, правильним буде обрахування відповідачу відсотків за користування кредитом у межах строку договору до 01.01.2023, і виходячи з погоджених у договорі розмірів процентних ставок та наданих позивачем розрахунків, наведених у відомості про щоденні нарахування та погашення (а.с. 68-69), сума простроченої заборгованості відповідача за процентами становитиме 15096,60 грн ((19896,60 грн (нараховані) – 4800,00 грн (сплачені)).
Також, оскільки апеляційний суд виснував вище про недоведеність позивачем підстав для зарахування ТОВ «Мілоан» ОСОБА_1 платежів на оплату комісії за пролонгацію кредитного договору, то вже сплачена відповідачем зазначена комісія в сумі 4650,00 грн у відповідності до положень ст. 534 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» підлягає зарахуванню йому в рахунок погашення наявної заборгованості за простроченими процентами за кредитом.
Підсумовуючи викладене та після проведених апеляційним судом перерахунків, заборгованість відповідача по процентах за кредитним договором №9344617 від 18.09.2022 становить 10446,60 грн (15096,60 грн – 4650,00 грн), а загальна сума заборгованості – 20946,60 грн, з яких: 9450,00 грн – борг за тілом кредиту, 10446,60 грн – борг за процентами за користування кредитом, 1050,00 грн – борг за комісією по видачі кредиту.
Крім того, встановивши у мотивувальній частині рішення наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу в зменшеному розмірі 6000,00 грн, суд першої інстанції інстанції у резолютивній частині рішення помилково назвав їх витратами по сплаті судового збору.
Однак, ця допущена розбіжність не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, фактично не оспорюється в апеляційній скарзі, а тому може бути усунута місцевим судом шляхом виправлення відповідної описки.
Таким чином, враховуючи означене, на основі всебічно, повно й об`єктивно з`ясованих обставин, що мають значення для справи і на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, визначивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів констатує невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
У зв`язку з цим, у відповідності до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд висновлює про необхідність зміни судового рішення з вищенаведених підстав.
Відтак, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.03.2026 – зміні, шляхом зменшення визначеної до стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованості за кредитним договором з 35234,60 грн до 20946,60 грн та, відповідно, судових витрат по сплаті судового збору й на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать й витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Апеляційним судом апеляційну скаргу задоволено частково (на 66,96%), а позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задовольняються на меншу суму – 20946,60 грн, що становить 62,46% від ціни позову. 
Тому стягнуті з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» судові витрати за розгляд справи судом першої інстанції також підлягають відповідному зменшенню: судовий збір з 2422,40 грн до 1513,03 грн (2422,40 грн х 62,46%), витрати на професійну правничу допомогу з 6000,00 грн до 3747,60 грн (6000,00 грн х 62,46%).
Крім того, на підставі ст. 133, 137, 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу, понесені ним у зв`язку з апеляційним розглядом справи.
Відповідачем за квитанцією від 12.05.2026 сплачено судовий збір у сумі 3633,60 грн (а.с. 141 зворот).
Професійна правнича допомога, надана відповідачу у зв`язку з поданням апеляційної скарги, становить 5000,00 грн, що підтверджується наявними у справі доказами: договором про надання професійної правничої (правової) допомоги №б/н від 30.04.2024, укладеним між ОСОБА_1 і Адвокатським бюро «Калінін і Партнери» (а.с. 129 зворот-131), додатком №1 до договору, в якому зазначено розмір гонорару в 5000,00 грн (а.с. 131 зворот), додатком №2 до договору, що містить акт виконаних робіт (наданих послуг) із зазначенням найменування послуги, затраченого часу та її вартості (5000,00 грн), адвокатським ордером від 30.04.2026, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, довіреністю від 30.04.2026 (а.с. 126-127, 129 зворот-134 зворот).
При цьому, апеляційний суд враховує, що до понесених сторонами витрат на професійну правову допомогу адвоката відносяться як оплачені, так і ті, що будуть оплачені ними у майбутньому, що відповідає умовам договору та усталеній практиці Верховного Суду (постанови від 27.07.2022р. у справі №686/28627/18, від 15.06.2021р. у справі №159/5837/19, від 03.10.2019р. у справі №922445/19 та ЄСПЛ (п.115 рішення в справі «Бєлоусов проти України від 07.11.2013р»).
Прикметно, що позивачем не було подано заперечень чи клопотань про зменшення пред`явлених відповідачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Тому, з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги (на 66,96%), за апеляційний перегляд справи з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 2433,06 грн (3633,60 грн х 66,96%) та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3348,00 грн (5000,00 грн х 66,96%).
Керуючись ст. 141, 367-369, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2026 року – змінити, виклавши абзаци 1 - 4 резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за Договором про споживчий кредит №9344617 (індивідуальна частина) від 18.09.2022 у сумі 20946,60 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 1513,03 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» 3747,60 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».
В іншій частині рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 2433,06 грн судового збору та 3348,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.А. Луговець

Судді Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова