П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/2094/26	
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення рішення: 01 квітня 2026 року
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2026 року у справі №420/2094/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Одеській області щодо виплати пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01 січня 2026 року у розмірі 35044,42 грн, замість розрахованої відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ у розмірі 59804,21 грн; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Одеській області здійснювати починаючи з 01 січня 2026 року виплату пенсії ОСОБА_1 у розмірі 59804,21 грн без застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану», з урахуванням раніше проведених виплат. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовано посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо застосування з 01 січня 2026 року понижуючих коефіцієнтів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану», та виплати пенсії без обмеження її максимального розміру.
Апелянт вказує, що обмеження максимального розміру пенсії передбачене статтею 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI, яка є чинною та неконституційною не визнавалася, а тому підлягає застосуванню. Крім того, відповідач посилається на положення статті 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778, якими у період дії воєнного стану визначено порядок застосування понижуючих коефіцієнтів до пенсій, розмір яких перевищує встановлений законом поріг.
Також апелянт зазначає, що Кабінет Міністрів України, діючи в межах наданих Конституцією України та законами України повноважень, має право визначати порядок реалізації окремих соціальних гарантій з урахуванням особливостей правового режиму воєнного стану та наявних фінансових ресурсів держави. На думку відповідача, суд першої інстанції не врахував положення бюджетного законодавства, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про Кабінет Міністрів України», а також практику Конституційного Суду України і Верховного Суду щодо можливості зміни механізму реалізації соціально-економічних прав в умовах воєнного стану.
Крім того, апелянт посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 14 липня 2025 року №821, якою визначено порядок здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій, призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, та зазначає, що виплата сум, нарахованих на виконання судових рішень, здійснюється виключно в межах бюджетних асигнувань, передбачених бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік.
З огляду на викладене апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Згідно з розрахунком пенсії позивача з 01.01.2026 року підсумок пенсії позивача (з надбавками) складає 59804,21 грн, з урахуванням пониження суми згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 року №1778 розмір пенсії позивача складає 35044,42 грн.
Позивач, вважаючи протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо застосування при нарахуванні та виплаті його пенсії з 01.01.2026 року коефіцієнтів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 року №1778 «Про визначення порядку виплати пенсії деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану», звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постанова Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану» фактично змінили умови та норми пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», без внесення відповідних змін до цього Закону, що суперечить частині третій статті 1-1 Закону №2262-ХІІ. 
Суд першої інстанції зазначив, що законом про Державний бюджет України не можуть вноситися зміни до інших законів або встановлюватися інше правове регулювання відносин, які є предметом спеціального законодавства, а тому застосування до пенсії позивача понижуючих коефіцієнтів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України №1778, є протиправним. 
При цьому суд врахував правові позиції Конституційного Суду України щодо неприпустимості зміни законом про Державний бюджет України змісту та обсягу прав, гарантованих іншими законами, а також висновки Верховного Суду щодо неправомірності обмеження пенсій, призначених відповідно до Закону №2262-ХІІ. 
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання його здійснити перерахунок і виплату пенсії позивачу без застосування понижуючих коефіцієнтів, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778, без обмеження максимальним розміром та з урахуванням раніше виплачених сум.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян обумовлена особливим характером виконуваних ними обов`язків щодо забезпечення суверенітету і територіальної цілісності України, а тому встановлені державою соціальні гарантії не можуть бути звужені без належного конституційного обґрунтування.
Абзацом третім преамбули Закону України від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунку призначених пенсій у зв`язку зі збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій та вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Відповідно до частин першої та третьої статті 1-1 Закону №2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, базується на Конституції України і складається із цього Закону, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них. При цьому зміна умов і норм пенсійного забезпечення таких осіб здійснюється виключно шляхом внесення змін до Закону №2262-ХІІ та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Судом встановлено, що з 01.01.2026 року відповідачем при виплаті пенсії позивачу одночасно застосовано як обмеження пенсії максимальним розміром, так і коефіцієнти до відповідних сум перевищення, передбачені статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо правомірності обмеження пенсії позивача максимальним розміром, колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі статтею 2 Закону України від 08 липня 2011 року №3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» максимальний розмір пенсії, призначеної відповідно до Закону №2262-ХІІ, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Саме на наведені положення Закону №3668-VІ посилається апелянт, обґрунтовуючи правомірність своїх дій.
Разом з тим рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ, якими було встановлено максимальний розмір пенсії для осіб, пенсійне забезпечення яких здійснюється відповідно до цього Закону.
У подальшому Конституційний Суд України у рішенні від 12 жовтня 2022 року №7-р(ІІ)/2022 визнав такими, що не відповідають Конституції України, приписи статті 2 Закону №3668-VІ в частині поширення обмеження максимального розміру пенсії на осіб, пенсійне забезпечення яких здійснюється відповідно до Закону №2262-ХІІ.
Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин законодавче регулювання, яке б передбачало можливість обмеження максимального розміру пенсії осіб, пенсійне забезпечення яких здійснюється відповідно до Закону №2262-ХІІ, було відсутнє.
Аналогічні правові висновки неодноразово викладені Верховним Судом, зокрема у постановах від 16 грудня 2021 року у справі №400/2085/19, від 11 липня 2022 року у справі №620/613/21, від 25 липня 2022 року у справі №580/3451/21 та від 17 березня 2023 року у справі №340/3144/21.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач був зобов`язаний застосовувати до позивача обмеження, передбачені статтею 2 Закону №3668-VІ, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно правомірності застосування до пенсії позивача коефіцієнтів до відповідних сум перевищення, передбачених статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» передбачено, що у 2026 році, в період дії воєнного стану, пенсії, призначені, зокрема, відповідно до Закону №2262-ХІІ, розмір яких перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах та порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначених положень Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 30 грудня 2025 року №1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану», якою встановлено порядок застосування відповідних коефіцієнтів.
Разом із тим колегія суддів звертає увагу, що зазначені нормативні приписи фактично змінюють умови та норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначена відповідно до Закону №2262-ХІІ, оскільки передбачають виплату пенсії у розмірі, меншому, ніж визначено Законом №2262-ХІІ, шляхом застосування спеціального механізму зменшення її розміру.
При цьому Закон №2262-ХІІ не містить положень, які б передбачали можливість застосування таких коефіцієнтів або надавали Кабінету Міністрів України повноваження визначати додаткові підстави для зменшення розміру вже призначеної пенсії.
Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 наголосив, що законом про Державний бюджет України не можуть вноситися зміни до інших законів, зупинятися їх дія чи встановлюватися інше правове регулювання відносин, які вже врегульовані спеціальними законами.
Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, у якому зазначено, що закон про Державний бюджет України має особливий предмет правового регулювання та не може використовуватися для зміни змісту прав і гарантій, установлених іншими законами.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до статті 64 Конституції України та статті 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 право на соціальний захист, гарантоване статтею 46 Конституції України, не належить до переліку конституційних прав, які можуть бути тимчасово обмежені в умовах воєнного стану.
Отже, сам факт запровадження воєнного стану не може розглядатися як самостійна та достатня підстава для звуження змісту та обсягу права на пенсійне забезпечення осіб, які отримують пенсію відповідно до Закону №2262-ХІІ.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положення статті 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та прийнятої на її виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2025 року №1778 не можуть бути самостійною правовою підставою для зменшення розміру пенсії позивача, визначеної відповідно до Закону №2262-ХІІ.
Доводи апелянта про те, що постанова Кабінету Міністрів України №1778 є чинною та не визнана незаконною у встановленому законом порядку, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки під час вирішення спору суд оцінює не питання чинності нормативно-правового акта, а питання його застосування до конкретних правовідносин з урахуванням принципу верховенства права, Конституції України та положень спеціального Закону №2262-ХІІ.
Доводи апеляційної скарги зводяться до необхідності застосування відповідачем положень статті 2 Закону №3668-VІ, статті 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» та постанови Кабінету Міністрів України №1778, однак не спростовують наведених висновків суду першої інстанції та не свідчать про неправильне застосування ним норм матеріального права.
Інших належних та переконливих доводів, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції або неправильне встановлення фактичних обставин справи, апеляційна скарга не містить.
Відповідно до пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Обсяг такого обґрунтування може змінюватися залежно від характеру рішення, складності справи та доводів, наведених учасниками процесу.
Колегія суддів перевірила всі доводи апеляційної скарги, що мають значення для правильного вирішення спору, однак вони не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та правильності зроблених ним правових висновків.
Відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, дослідженими судом, із наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував фактичні обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, надав належну оцінку наявним у справі доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задоволенню не підлягає, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2026 року у справі №420/2094/26 підлягає залишенню без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2026 року у справі №420/2094/26 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук